Справа № 638/7657/26
Провадження №1-кп/638/1602/26
В И Р О К
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
20 квітня 2026 року Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:
Головуючого судді   ОСОБА_1 ,
за участю секретаря   ОСОБА_2 , 
розглянувши у спрощеному провадженні без виклику учасників судового провадження кримінальне провадження №12026226290000057 від 23.03.2026 року стосовно  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Печеніги Чугуївського району Харківської області, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину, військовослужбовця, який зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, -
встановив:

У лютому 2026 року, більш точну дату в ході судового розгляду не встановлено, ОСОБА_3 , будучи достовірно обізнаним щодо порядку та умов отримання посвідчення водія категорії «А. В,С» в Україні, усвідомлюючи, що вказаний порядок передбачає отримання теоретичних знань і практичних навичок водіння, в ході яких є обов`язковими відвідування теоретичних та практичних занять, складання іспиту в сервісному центрі МВС України і що посвідчення водія категорії «А, В, С» видається лише за результатами позитивного складання іспитів, не бажаючи дотримуватись встановленого українським законодавством порядку отримання посвідчень водія, Положення «Про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року №340, замовив і у подальшому придбав у невстановленої в ході судового розгляду особи за грошову винагороду, завідомо підроблений офіційний документ – посвідчення водія серії НОМЕР_1 , видане 23.02.2026 ТСЦ 8042, виготовлене на пластиковій основі, з метою його подальшого особистого використання.
22 березня 2026 року о 09 годині 09 хвилин ОСОБА_3 , рухаючись автомобілем марки ВАЗ 21093 з д.н.з. НОМЕР_2 за адресою Харківська область Чугуївський район с.Печеніги блокпост «Гребля» був зупинений співробітниками поліції відповідно до п.7 «Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 №1456, ОСОБА_3 було запропоновано пред`явити документи, що посвідчують особу.
Під час перевірки документів ОСОБА_3 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, розуміючи, що не має права на керування транспортними засобами, на законну вимогу працівників поліції надав, тим самим використав, завідомо підроблений офіційний документ – посвідчення водія серії НОМЕР_1 , видане ТСЦ 8042, дійсне від 23.02.2026, дійсне до 23.02.2056, з відкритими категоріями «А, В, С» на власне ім`я, який не відповідає бланкам аналогічних документів, які знаходяться в офіційному обігу країни виробника – України.
Вказані обставини встановлені під час судового розгляду та не оспорюються учасниками судового провадження.
Судом встановлено, що відповідно до положень ч.2 ст.302 КПК України обвинуваченому  ОСОБА_3  роз`яснено зміст встановлених досудовим розслідуванням обставин, а також те, що у разі надання згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному порядку він буде позбавлений права оскаржувати вирок в апеляційному порядку з підстав розгляду кримінального провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини, та  ОСОБА_3  подав заяву про роз`яснення йому вказаних положень та надання добровільної згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні.
При цьому, ОСОБА_3  подав заяву про беззаперечне визнання своєї винуватості, яка складена у присутності захисника ОСОБА_4 ..
Враховуючи викладене, підстав для призначення розгляду у судовому засіданні даного обвинувального акту, відповідно до ч.3 ст.382 КПК України, суд не вбачає. А тому суд розглянув обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження на підставі вивчення обвинувального акту та доданих до нього матеріалів із ухваленням вироку без зазначення доказів на підтвердження встановлених обставин відповідно до положень ч.2 ст.382 КПК України.
Суд, дослідивши матеріали досудового розслідування, у тому числі документи, які засвідчують беззаперечне визнання  ОСОБА_3  своєї винуватості, приходить до висновку, що він вчинив кримінальне правопорушення-проступок, передбачений ч.4 ст.358 КК України, тобто використання завідомо підробленого документу.
При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому, суд враховує характер, ступінь важкості та суспільної небезпеки скоєного кримінального проступку обвинуваченим, дані про його особу.
Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 раніше не судимий, не одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, є військовослужбовцем, який зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 , на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра КНП «Чугуївська центральна лікарня ім.М.І.Кононенка» Чугуївської міської ради Харківської області.
Обставиною, яка у відповідності до ст.66 КК України пом`якшує покарання  ОСОБА_3 , є щире каяття.
Обставин, які у відповідності до ст.67 КК України обтяжують покарання  ОСОБА_3 , судом не встановлено.
Обвинуваченому суд призначає покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому, суд враховує фактичні обставини кримінального провадження, суспільну небезпеку вчиненого проступку, суб`єктивне ставлення обвинуваченого до скоєного та його поведінку після вчинення проступку, соціальну характеристику особи: її вік, стан здоров`я, соціальне становище, відсутність даних про перебування на профілактичних обліках у лікаря психіатра та нарколога, наявність обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що його обтяжує, та зваживши на всі фактори в їх сукупності і взаємозв`язку, приходить до висновку, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень буде призначення покарання у виді штрафу.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
При цьому також суд враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
При призначенні покарання суд керується також положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.
Процесуальні витрати, які пов`язані із залученням експерта під час здійснення досудового розслідування – підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.
Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд - 

ухвалив:

ОСОБА_3  визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч.4 ст.358 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу на користь держави у розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 2674 гривні 20 копійок на відшкодування процесуальних витрат за проведення судової експертизи.
Речові докази – посвідчення водія серії НОМЕР_1 (бланк НОМЕР_1 ), видане 23.02.2026 ТСЦ 8042, на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , DVD-диск «ОМП від 22.03.2026», DVD-диск «відеореєстратор №280/384 від 22.03.2026» – зберігати в матеріалах провадження.
Вирок набирає законної сили через тридцять днів з моменту його проголошення, якщо не буде оскаржений. Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Шевченківський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня отримання копії вироку, однак відповідно до ч.1 ст.394 КПК України вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду кримінального провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно направити учасникам судового провадження.

Суддя:   ОСОБА_1