Справа № 369/18304/24
Провадження № 2/369/2184/26
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2026 року       м. Київ 
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючої судді Козак І. А.,
при секретарі Кавун Є.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Білогородської селищної ради Бучанського району Київської області, про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком своєї малолітньої дитини -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з вищевказаним позовом.
В обґрунтування позовних вимог вказав, що з 08.06.2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . Під час перебування в шлюбі з ОСОБА_2 у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася спільна дитина донька ОСОБА_3 . 
Орієнтовно з грудня 2017 року по січень 2018 року позивач та відповідач припинили спільне проживання. Позивач залишився проживати з дитиною в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на праві власності, а відповідач повернулася проживати за місцем своєї реєстрації в м. Кропивницький.
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02.05.2018 року у справі №405/953/18 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.
05.02.2018 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір про визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у її вихованні (ННА 751365), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комендант О.Л. та зареєстрований в реєстрі за №59 (далі – Договір).
Відповідно до п. 1.1. Договору цей договір укладено стосовно місця проживання та утримання спільної малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно з п.1.2. Договору Батьки домовилися про місце проживання Дитини та про порядок здійснення батьківських прав Батьком та ОСОБА_4 , яка проживатиме окремо від дитини. Пунктом 1.3. визначено, що Сторони домовилися, що дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 буде проживати з батьком – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідно до підпункту 2.1.1. пункту 2.1. Договору Батько зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, брати участь у її вихованні, забезпечити дитині достатній рівень освіти та життя незалежно від стосунків сторін.
Таким чином, з грудня 2017 року по січень 2018 року позивач проживає вдвох разом із донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Донька знаходиться на утриманні та вихованні позивача. Позивач має постійний офіційний дохід і спроможний самостійно виховувати та утримувати дитину. Позивач оплачує навчання дитини в школі, відводить дочку до школи та забирає її, допомагає з уроками, забезпечує дитину усім необхідним: харчуванням, одягом, іграшками. Також, позивач разом з дочкою відпочивають та проводять спільно вільний час. Відповідач проживає окремо від позивача та дочки, участі в вихованні та утриманні дитини не приймає.
Позивач має стабільний та офіційний дохід (працює у сфері комп`ютерного програмування), зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця, що підтверджується Випискою із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 26.09.2017 року та податковими деклараціями платника єдиного податку ФОП за 2022-2024 роки.
Відповідач ОСОБА_2 не працевлаштована, не має постійного доходу, тобто не має змоги створити повноцінні умови для зростання та розвитку доньки. Відповідач з моменту припинення шлюбних стосунків з позивачем з грудня 2017 року по січень 2018 року проживає окремо за адресою: АДРЕСА_2 та жодної участі у вихованні та утриманні дитини не бере. Позивач просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання ним дитини з метою захисту прав та інтересів дитини та прав позивача як батька, оскільки це дасть йому офіційне визнання його основним опікуном, що має правові наслідки, зокрема, отримання можливості одноосібного звернення батьком до державних, медичних та освітніх закладів він імені та в інтересах дитини, без участі матері. Факт, який просить встановити позивач, є для нього юридично значимим, оскільки від його встановлення залежить виникнення його особистих прав та можливість їхньої безперешкодної реалізації. Іншого позасудового порядку встановлення даного факту, передбаченого законом, немає.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.11.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначене в ній підготовче засідання на 08.01.2025, відповідачеві запропоновано подати суду відзив на позовну заяву, а третій особі пояснення (заперечення) щодо позову.
Відповідач ОСОБА_2 у підготовче судове засідання не з`явилася, при цьому надала суду заяву, згідно з якою просила суд слухати справу за її відсутності.
Представник третьої особи у підготовче судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду лист відповідно до якого просив розглядати справу за відсутності представника служби у справах дітей.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.05.2025 підготовче провадження у справі закрите та справу призначено до судового розгляду по суті на 18.08.2025.
У судовому засіданні 05.11.2025 року позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Терновська М.Л. підтримали заявлені вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та наполягали на задоволенні позовних вимог. 
У подальшому 11.02.2026 року від представника позивача надійшла заява з проханням здійснювати розгляд справи без її участі та без участі позивача, також представник позивача зазначила, що позовні вимоги підтримує, просить задовольнити та не заперечує проти ухвалення у справі заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялася у порядку, передбаченому ЦПК України. Причини неявки суду не відомі. Заяв та клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відзив на позовну заяву також не надано.
Представник третьої особи до суду не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
У відповідності до ч. 5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.
При вивченні матеріалів справи, судом встановлено наступне.
Дитина ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кропивницькому (колишня назва - м. Кіровоград) Кіровоградської області від батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія
НОМЕР_1 , виданим Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Кіровоград Кіровоградського міськрайонного управління юстиції Кіровоградської області 19 квітня 2016 року, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 19 квітня 2016 року зроблено відповідний актовий запис за №136.
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02.05.2018 року у справі №405/953/18 за позовом ОСОБА_1 шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 25.06.2018.
05.02.2018 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір про визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у її вихованні (ННА 751365), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комендант О.Л. та зареєстрований в реєстрі за №59.
Відповідно до п.1.1. Договору цей договір укладено стосовно місця проживання та утримання спільної малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно з п.1.2. Договору Батьки домовилися про місце проживання Дитини та про порядок здійснення батьківських прав Батьком та ОСОБА_4 , яка проживатиме окремо від дитини. Пунктом 1.3. визначено, що Сторони домовилися, що дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 буде проживати з батьком – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідно до підпункту 2.1.1. пункту 2.1. Договору Батько зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, брати участь у її вихованні, забезпечити дитині достатній рівень освіти та життя незалежно від стосунків сторін. 
Місцем проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є АДРЕСА_1 та за зазначеною адресою дитина проживає разом із батьком ОСОБА_1 , що підтверджується актами обстеження умов проживання від 04.09.2024 року №236 та від 12.06.2025 року №123, складеними спеціалістами служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області.
Вказана квартира належить ОСОБА_1 на праві приватної власності з 24.02.2016 року.
Згідно з Актами обстеження умов проживання від 04.09.2024 року №236 та від 12.06.2025 року №123, складеними Службою у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, в квартирі мешкає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та його дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дитина має окрему кімнату, ліжко для відпочинку, стіл для виконання уроків, шафу для зберігання одягу, іграшки, одяг відповідно віку та сезону, стосунки у сім`ї люблячі та доброзичливі, батько приділяє належну увагу розвитку та вихованню дитини. Акт обстеження умов проживання від 04.09.2024 року №123 складений з метою встановлення факту самостійного виховання дитини.
Дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 навчається у ТОВ «Софіївсько-Борщагівська початкова школа «Софія».
На підтвердження навчання позивач надав договори про надання освітніх послуг, укладені між позивачем та ТОВ «Софіївсько-Борщагівська початкова школа «Софія», договори про надання послуг з харчування учня/учениці. На підтвердження факту оплати за навчання позивачем надані відповідні банківські виписки з рахунку позивача. 
Довідкою від 09.09.2024 року №01-22/12 підтверджується, що дитина ОСОБА_3 навчається в ТОВ «Софіївсько-Борщагівська початкова школа «Софія» з вересня 2022 року по теперішній час. Відповідно до зазначеної довідки дитина завжди виглядає охайною та доглянутою, доброзичливо спілкується з оточуючими людьми, поважає вчителів, регулярно виконує домашні завдання та має гарні результати у навчанні. Асіль відвідує гурток образотворчого мистецтва та спортивно-бальних танців. Дитину приводить на заняття та забирає батько ОСОБА_1 . Також, батько спілкується з викладачами та адміністрацією школи, цікавиться успіхами в навчанні дочки.
Відомості про місце перебування, працевлаштування, наявність будь-якого майна у власності відповідача ОСОБА_2 станом на час розгляду справи, а також про стан її здоров`я відсутні.
Допитана за клопотанням сторони позивача свідок ОСОБА_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 пояснила, що вона є сусідкою позивача та проживає з ним в одному будинку. Оскільки свідок має дитину, вона час від часу під час прогулянок із своєю дитиною спілкується з позивачем на дитячому майданчику у дворі будинку, коли позивач також гуляє із своєю дочкою ОСОБА_6 . Свідок зазначила, що мати дитини ані з позивачем, ані з дитиною жодного разу не бачила. Виховує та утримує дитину виключно батько, місце перебування матері дитини свідку невідоме. Інколи свідок бачила бабусю дитини - мати позивача, коли остання відвідувала дитину. На думку свідка, дитині добре з батьком, вона виглядає охайною, доглянутою, розвиненою та щасливою.
Вислухавши учасників справи та дослідивши надані суду докази окремо та в сукупності, суд дійшов наступного висновку.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Статтями 141,153,155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
З аналізу наведених норм матеріального закону вбачається, що чинне законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Згідно з ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
У відповідності до пунктів 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У справі встановлено, що дитина ОСОБА_3 , 15.04.2016 з лютого 2018 року проживає разом з батьком Давоудом ОСОБА_7 в належній йому квартирі, виховується та забезпечується ним, дослідженими доказами встановлена наявність належних умов для виховання та розвитку дитини, що позитивно впливає на розвиток дитини.
Мати дитини ОСОБА_2 зареєстрована за іншою адресою: АДРЕСА_4 , фактично останнім відомим місцем проживання є: АДРЕСА_2 , відомості про наявність у неї доходу відсутні.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Проте встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 06 червня 2024 року у справі № 361/978/22).
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково (пункт 45 постанови Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 760/27983/19).
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Стаття 160 СК України закріплює право батьків на визначення місця проживання дитини, що може бути реалізовано за згодою батьків. В свою чергу статтею 161 СК врегульовує особливості вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, що відбувається у випадку якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. Такий спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (постанова Верховного Суду від 20 січня 2026 року у справі № 137/1845/24).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Отже, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Спір щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо від неї, відповідно до статті 158 СК України вирішується органом опіки та піклування за заявою матері, батька дитини. Тоді орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Це рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.
І лише у тому випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, що встановлено у статті 159 СК України.
З огляду на викладене, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в Сімейному Кодексі України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Сімейним Кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини, тому факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Також статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Закон не обмежує батьків дитини у визначенні способів виконання ними обов`язку утримувати дитину та надає можливість врегулювати це питання за їх спільною домовленістю (частина перша статті 181 СК України).
Вказаний підхід закріплений і в інших нормах СК України, відповідно до яких: за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (частина друга статті 181 СК України); батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом (частина перша статті 189 СК України).
Отже, свобода розсуду батьків у цьому питанні не є необмеженою та підпорядковується припису частини першої статті 9 СК України за змістом якого подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.
Виключення з цього правила (у частині обов`язку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття) передбачено зокрема положеннями статті 188 СК України (наявність доходу у дитини, який надає змогу повністю забезпечити її потреби та перевищує дохід кожного з батьків), статті 190 СК України (укладення договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 січня 2026 року у справі № 947/37166/23 (провадження № 61-10377св25) зазначено: «приписами статей 109, 141, 159, 160 СК України передбачено рівність прав батьків щодо дитини, можливість за згодою батьків визначення місця проживання дитини, її виховання та утримання. Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, реалізуючи, саме ці норми СК України 15 листопада 2023 року сторони уклали нотаріально посвідчений договір здійснення батьківських прав, сплату аліментів на дитину, згідно якого місцем проживання дитини є місце проживання батька. Таким чином, юридична фіксація факту виховання дитини була закріплена батьками дитини шляхом укладення 15 листопада 2023 року договору між батьками щодо здійснення батьківських прав, про сплату аліментів на дитину, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Пучковою І. А. та зареєстрований у реєстрі за № 634. Дублювання встановлених договором фактів не відповідає вимогам частини другої статті 315 ЦПК України, оскільки такий факт вже встановлено у визначеному законом порядку. Окреме проживання батьків, визначення місця проживання дитини з батьком не можуть розцінюватися як самостійне виховання батьком дитини та бути підставою для звільнення із військової служби. Крім того, договір, укладений між сторонами, не підтверджує здійснення самостійного виховання та утримання заявником, а лише підтверджує дотримання ним цих обов`язків відповідно до закону, оскільки цим договором визначені права та обов`язки обох сторін. Подібний висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2025 року у справі № 307/4851/22. Враховуючи наведене, належним чином встановивши фактичні обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, суд апеляційної інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви в частині встановлення фактів, що мають юридичне значення».
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом з батьком, проте відсутні докази ухилення матері від участі у вихованні дитини. При цьому проживання відповідачки окремо не може бути підставою для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, оскільки зазначене не перешкоджає матері спілкуватися та приймати участь у вихованні дитини.
Матеріали справи не містять доказів, що відповідачка позбавлена батьківських прав відносно своєї дитини, як і відсутні докази, що свідчать про неможливість останньої виконувати свої батьківські обов`язки.
При цьому навіть за умови того, що мати не бере участі у забезпеченні дитини та не надає їй матеріальну допомогу, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей.
З наявних в матеріалах справи письмових доказів неможливо встановити, чи ухиляється матір від своїх обов`язків, встановлених СК України.
Враховуючи викладене, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, з огляду на які обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені тільки актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73, 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
За таких обставин суд дійшов до висновку, що позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком фактично пред`явлений з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Позивач у цій справі намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини, з метою ухилення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби).
Висновки суду у цій частині узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 495/2284/23 (провадження № 61-17583св23).
У вказаній постанові Верховний Суд вкотре наголосив, що дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб.
Встановлення факту перебування дитини на самостійному вихованні та утриманні позивача впливатиме на права та законні інтереси відповідачки, як матері, оскільки у такий спосіб буде засвідчено невиконання чи неналежне виконання нею своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав та інше.
З матеріалів справи вбачається, що 05 лютого 2018 року між сторонами укладено договір щодо здійснення виховання та визначення місця проживання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комендант О.Л., відповідно до умов якого батьки домовились про виховання дитини, її місце проживання та щодо її утримання.
Аналіз умов договору дає підстави для висновку, що сторони обумовили здійснення саме спільних прав та обов`язків щодо виховання дитини.
Водночас суд зауважує, що зазначений договір не свідчить про те, що відповідачка відмовляється від утримання та виховання своєї дитини.
Суд наголошує, що сама лише обставина проживання дитини з одним із батьків не підтверджує факту самостійного виховання ним/нею дитини, на що неодноразово звертав увагу в своїй практиці Верховний Суд (див. зокрема постанови Верховного Суду від 13 листопада 2025 року у справі № 592/20023/23 (провадження № 61-12694св25), від 20 січня 2026 року у справі № 137/1845/24 (провадження № 61-14408св25).
Таким чином, судом не встановлено обставин, які б беззаперечно свідчили, що мати дитини не здатна виконувати свої обов`язки щодо дитини чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності виключних обставин, які б свідчили про здійснення ним самостійного виховання та утримання дитини. 
При цьому, наявні у справі докази підтверджують, що обов`язки щодо виховання та утримання дитини залишаються спільними для обох батьків, а відповідачка не усунута від їх виконання у встановленому законом порядку. 
За таких обставин доводи позовної заяви є необгрунтованими та не підлягають задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12,13,81,128,258,259,263-265,280-282 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білогородської селищної ради Бучанського району Київської області про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, залишити без задоволення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 (адреса: 
АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Відповідач: ОСОБА_2 (остання відома адреса проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_3 ).
Третя особа: Служба у справах дітей Білогородської селищної ради Бучанського району Київської області (адреса: вул. Михайла Величка, 1, с. Білогородка, Бучанський район, Київська область, 08140, код ЄДРПОУ 44718685).
Повний текст заочного рішення складено 20 квітня 2026 року.

Суддя          Ірина КОЗАК