Справа № 453/1496/23 Головуючий у 1 інстанції: Курницька В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/1556/25 Доповідач в 2 інстанції: Савуляк Р.В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді: Савуляка Р.В.
суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.
секретаря: Заяць Я.І. 
з участю: прокурора Гончара Б.С.,
представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
представника квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова – 
Зелика Б.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 26 березня 2025 року у справі за позовом заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави – в особі її органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних відносинах – Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2023 року заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
Позов мотивував тим, що у 1983 році на підставі рішення Львівського облвиконкому № 5 від 1972 року, погодженого розпорядженням Ради Міністрів України РСР від 1972 року №187рс, Стрийській КЕЧ району, правонаступником якої є Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова, як структурному підрозділу Міністерства оборони, було видано державний акт серії Б № 040573 на право користування землями, загальною площею 10892 га, розташованими в урочищі «Тисовець», Сколівського району Львівської області.
Вищезазначені землі належать до військового містечка № НОМЕР_1 , де розташована навчально-спортивна база зимових видів спорту «Тисовець».
За результатами проведеної інвентаризації встановлено, що в межах земельної ділянки з кадастровим номером 4624586900:06:000:1205, площею 322,2899 га, яка належить до земель оборони та передана для розміщення і постійної діяльності Збройних Сил України, розташована земельна ділянка площею 0,02 га, кадастровий номером 4624583000:06:000:0001, що перебуває у власності ОСОБА_1 , яка набула право власності на спірну земельну ділянку.
Передача місцевими органами влади території, яка перебувала у державній власності, отримавши статус земель оборони, повинна здійснюватися за нормативною детермінованою процедурою, яка встановлювала необхідність отримання згоди Міністерства оборони України, однак спірна земельна ділянка вибула з державної власності поза волею титульного володільця всупереч нормативно регламентованій процедурі.
Відсутність згоди Міністра оборони України та рішення Кабінету Міністрів України щодо відчуження земельної ділянки площею 0,02 га, кадастровий номером 4624583000:06:000:0001 свідчить про наявність підстав для повернення цієї земельної ділянки на користь держави в особі Міністерства оборони України.
05 липня 2023 року прокуратура звернулася до Міністерства оборони України з листом, в якому викладені виявлені фактичні порушень інтересів держави, однак, з відповіді на зазначений лист вбачається, що Міністерство оборони України самостійно не вживало заходів для витребування земельної ділянки з кадастровим номером 4624583000:06:000:0001 на користь держави та не заперечує щодо звернення прокурора до суду з відповідним позовом, відтак незважаючи на наявне порушення речових прав та інтересів держави, Міністерство оборони України не вживає і найближчим часом не вживатиме заходів представницького характеру з метою захисту інтересів держави, що є підставою для звернення з позовом прокурора.
З наведених підстав просив витребувати у ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України частину земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 , площею 0,02 га, кадастровий номер 4624583000:06:000:0001.
Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 26 березня 2025 року в задоволенні позову заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави – в особі її органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних відносинах – Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння – відмовлено. 
Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 26 березня 2025 року оскаржила Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону.
В апеляційній скарзі покликається на те, що у 2021 році проведено інвентаризацію земель Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець», в результаті якої встановлено, що в межах земельної ділянки з кадастровим номером 4624586900:06:000:1205, площею 322,2899 га, яка відноситься до земель оборони та передана для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером 4624583000:06:000:0001 площею 0.200 га, яка перебуває у власності громадянки ОСОБА_1 .
Вищезазначена земельна ділянка за цільовим призначенням належить до земель оборони, перебувала у користуванні Стрийського КЕЧ району та використовувалася для державних потреб, а відтак не могла бути передана в приватну власність, оскільки землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.
Оскільки землі оборони перебувають лише в користуванні Міністерства оборони України, а розпоряджається ними Кабінет Міністрів України, відтак виключно Кабінет Міністрів України має право припиняти право користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони, однак Кабінетом Міністрів України відповідного рішення про припинення права постійного користування землями оборони та подальшої передачі спірної земельної ділянки у власність або користування іншим особам не приймалося.
Просить рішення Сколівського районного суду Львівської області від 26 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Гончара Б.С. та представника квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова – Зелика Б.Б. на підтримання доводів апеляційної скарги, представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на їх заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка набула право власності на земельну ділянку разом з об`єктом незавершеного будівництва на підставі договору купівлі-продажу від 17 липня 2003 року, є добросовісним набувачем, а прокурор не надав належних та допустимих доказів на підтвердження накладення земельних ділянок та порушення прав держави в особі Міністерства оборони України, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитися не може з наступних мотивів.
Судом встановлено, що у 1983 році на підставі рішення Львівського облвиконкому №5 від 1972 року, погодженого розпорядженням Ради Міністрів України УРСР № 187рс від 1972 року, Стрийській КЕЧ району, правонаступником якої на даний час є Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова, як структурному підрозділу Міністерства оборони видано державний акт серії Б № 040573 на право безстрокового та безоплатного користування землями загальною площею 10892.0 га, наданими для будівництва, що розташовані в урочищі «Тисовець», Сколівського району, Львівської області.
Вказані землі відносяться до військового містечка № НОМЕР_1 , де розташована Навчально-спортивна база зимових видів спорту «Тисовець».
Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації від 02 червня 2017 року № 487/с/5-17 надано КЕВ м. Львова дозвіл на розроблення з урахуванням вимог державних стандартів , норм і правил у сфері землеустрою технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель орієнтовною площею 10892.0 га, розташованих за межами населеного пункту на території Сколівського району. 
У 2021 році на замовлення Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, Приватним підприємством «Кайлас-К» проведено інвентаризацію земель навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець».
В процесі проведення інвентаризації земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець» виявлено, що межа використання земельної ділянки, яка знаходиться у постійному користуванні Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова не відповідає межі земельної ділянки згідно з державним актом на право користування землею серії Б № 040573 від 1983 року у зв`язку з тим, що розташовані земельні ділянки сторонніх землевласників та землекористувачів.
З врахуванням відомостей, отриманих в результаті інвентаризації земель було сформовано земельні ділянки площею 322.2899 га, 57.7307 га; 0.0265 га, загальна площа яких становить 380.0471 га. 
Під час проведення вказаної інвентаризації встановлено, що в межах земельної ділянки з кадастровим номером 4624586900:06:000:1205 площею 322,2899 га, яка відноситься до земель оборони та передана для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України, знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером 4624583000:06:000:0001, площею 0,02га.
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, №356171092 від 28 листопада 2023 року ОСОБА_1 належить право власності на 2/3 частки земельної ділянки з кадастровим номером 4624583000:06:000:0001, площею 0,02га на підставі договору про поділ майна № 3808 від 12 листопада 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я. та на 1/3 частку цієї земельної ділянки на підставі договору дарування 1/3 частки земельної ділянки № 3147 від 10 вересня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я.
Частиною 2 ст. 3 Земельного кодексу Української РСР № 2874а-07 в редакції від 14 жовтня 1977, яка була чинною на момент видачі державного акта серії Б № 040573 від 1983 року, передбачено, що земля є виключно власністю держави і надається тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, забороняються.
Земельний кодекс Української РСР в редакціях від 12 березня 1981 року та від 25 жовтня 1988 року не передбачав таку категорію земель, як землі оборони.
Тобто, землі, передані на користь Стрийської квартирно-експлуатаційної частини, правонаступником якої на даний час є Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова, перебували у державній власності.
Починаючи з 15 березня 1991 року почала діяти редакція Земельного кодексу України №561-ХІІ.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 ЗК України №561-ХІІ відповідно до цільового призначення всі землі Української РСР поділяються, зокрема, на землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення.
Аналіз правового регулювання дозволяє суду стверджувати про те, що запровадження «земель оборони», як категорії земель запроваджено з прийняттям Земельного кодексу України №561-ХІІ.
Відповідно до частини першої статті 70 ЗК України №561-ХІІ землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил і внутрішніх військ.
Порядок надання земель для потреб оборони визначається законодавством Української РСР (частина друга статті 70 ЗК України №561-ХІІ).
На виконання вищевказаної норми наказом Міністра оборони України № 483 від 22 грудня 1997 року затверджено Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями (далі – Положення № 483).
Згідно з пунктом 45 Положення № 483 передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.
Пунктом 5 постанови ВР УРСР №562-ХІІ встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію ЗК України №561-ХІІ, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав землеволодіння або землекористування.
Тобто, передача місцевим органам влади території, в яку входить у тому числі спірна земельна ділянка, здійснювалася за нормативно детермінованою процедурою, яка встановлювала необхідність отримання згоди Міністра оборони України.
При цьому, процесуальна форма передачі відповідних територій з прийняттям ЗК України №2768-ІІІ не змінилася, оскільки відповідно до частини 4 статті 77 згаданого нормативного акта в редакції від 25.10.2001, яка за своєю природою є бланкетною, порядок використання земель оборони встановлюється законом. У свою чергу, наведена правова норма відсилає до цитованих приписів Положення № 483.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони» та ст. 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.
Військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог ЗК України (ст. 2.Закону України «Про використання земель оборони»).
Відповідно до ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління.
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 902/122/24 надано правовий висновок, що належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов. 
Пред`являючи віндикаційний позов про витребування земельної ділянки площею 0,02 га, кадастровий номер 4624583000:06:000:0001, заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, обґрунтовує позовні вимоги тим, що спірна земельна ділянка є частиною земельної ділянки загальною площею 10892.0 га, до складу якої входить також і земельна ділянка 4624586900:06:000:1205, площею 322.2899 га, що розташована на території Стрийського (раніше Сколівського) району Львівської області в урочищі «Тисовець», отримана за рішенням Львівського облвиконкому від 1972 року № 5, належить до земель оборони в силу закону та вибула з державної власності поза волею титульного володільця всупереч нормативно регламентованій процедурі, тому підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння на користь держави в особі Міністерства оборони.
Належність земельної ділянки загальною площею 10892.0 га, до складу якої входить також і земельна ділянка 4624586900:06:000:1205, площею 322.2899 га, що розташована на території Стрийського (раніше Сколівського) району Львівської області в урочищі «Тисовець», до земель оборони підтверджується висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2025 року у справі № 453/1109/23. 
Звертаючись з позовними вимогами, заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, просить повернути земельну ділянку площею 0,02 га, кадастровий номер 4624583000:06:000:0001, яка належить на праві власності ОСОБА_1 у власність держави в особі Міністерства оборони України, тобто не інакше як безоплатно витребувати її в останнього власника.
Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.
Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідач ОСОБА_3 – добросовісний набувач земельної ділянки, який набув таку за оплатним договором.
Вирішуючи питання про витребування земельної ділянки, суд має оцінити наявність або відсутність добросовісності, насамперед, володільця цього майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 29 вересня 2020 року у справі №688/2908/16-ц, від 06 липня 2022 року у справі №914/2618/16, від 20 липня 2022 року у справі №923/196/20 зазначала, що відсутність договірних відносин між сторонами до моменту укладення договору не означає, що на переддоговірній основі сторони не несуть жодних обов`язків. Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема, добросовісно.
Добросовісність та розумність належить до фундаментальних засад цивільного права. Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.
Добросовісний набувач – особа, яка не знала і не могла знати про те, що набуває майно, яке продавець не має права йому відчужувати.
Вирішуючи питання про витребування земельної ділянки, суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності, насамперед, володільця цього майна.
Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387,388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими,що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.
З матеріалів справи вбачається, що 26 червня 2002 року Козівська сільська рада видала державний акт про право приватної власності на земельну ділянку серія III-ЛВ №017413, зареєстрований в книзі записів № 79, яким надано земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.02 га для обслуговування гаража з житловими приміщеннями без зміни її цільового призначення. 
17 липня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом гаражу з житловими приміщеннями та земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори Батлюк В.І., зареєстрований в реєстрі за № 1538, за умовами якого продавець продав, а покупці купили в рівних частинах незакінчене будівництво гаражу з житловими приміщеннями, процент готовності якого складає 61 відсоток, та земельну ділянку площею 0.02 га, надану для обслуговування гаража з житловими приміщеннями без зміни її цільового призначення, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з п. 2 договору № 1538 від 17 липня 2003 року незакінчене будівництво гаражу з житловими приміщеннями належить продавцю на підставі рішення виконкому Козівської сільської ради № 32 від 24 червня 2003 року, довідки Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації, виданої 11 липня 2003 року за № 561, а земельна ділянка – на підставі державного акта про право приватної власності на земельну ділянку серія III-ЛВ №017413, виданого Козівською сільською радою 26 червня 2002 року, зареєстрованого в книзі записів №79.
Пунктом 4 договору № 1538 від 17 липня 2003 року передбачено, що продаж незакінченого будівництвом гаража з житловими приміщеннями вчинено за 34 000 грн, продаж земельної ділянки вчинено за 1000 грн. 
Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, №357406530 від 07 грудня 2023 року підтверджується, що 25 червня 2013 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 269.8 кв.м.
Отже, ОСОБА_1 набула у власність спірну земельну ділянку на підставі відплатного договору, посвідченого нотаріально, сплативши кошти за придбану земельну ділянку та об`єкт незавершеного будівництва, що на ній розташований на момент укладення договору, в подальшому тривалий час понад двадцять два роки нею користувалася, завершивши будівництво гаража з житловими приміщеннями.
Укладаючи нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, у відповідачки не було підстав вважати, що ОСОБА_4 не має права на відчуження земельної ділянки.
На момент реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,02 га, кадастровий номер 4624583000:06:000:0001 за ОСОБА_1 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня реєстрація будь-яких прав третіх осіб чи обтяжень, що унеможливлювали б набуття відповідачкою права власності на спірну земельну ділянку.
Станом на дату придбання земельної ділянки були відсутні будь-які спори, пов`язані з нею, так і кримінальні провадження щодо незаконного відчуження земельної ділянки, що перебувала у власності держави та належала до земель оборони.
Крім того, станом на час звернення заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, з позовними вимогами залишаються чинними державний акт про право приватної власності на земельну ділянку серія III-ЛВ №017413 та договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом гаражу з житловими приміщеннями та земельної ділянки№ 1538 від 17 липня 2003 року.
Отже, ОСОБА_1 – добросовісний набувач земельної ділянки, який набув таку за оплатним договором, та є особою, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.
Статтею 388 ЦК України, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, визначено умови, за яких можливим є витребування майна у добросовісного набувача.
Відповідно до практики Верховного Суду, зокрема, правової позиції, викладеної у постанові від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц від 27 вересня 2023 року у справі №916/553/22: «Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором – також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуто безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).
Отож, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно)/
Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19.
З огляду на викладене, витребування земельної ділянки від відповідачки ОСОБА_1 є таким, що не відповідає положенням ст. 388 ЦК України та відповідно є незаконним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №908/976/19 зроблені такі ключові висновки:
перша і найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) полягає у тому, що будь- яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним;
вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля;
необхідного балансу між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, оскільки має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть;
прийняття рішення, за наслідками якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх витрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар;
добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку з порушенням інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону) при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.
В той же час, безоплатне витребування земельної ділянки площею 0,02 га, кадастровий номер 4624583000:06:000:0001, яка належить ОСОБА_1 на праві власності та її повернення у державну власність в особі Міністерства оборони України розцінюється як втручання державних органів у право на мирне володіння майном, суперечить принципові верховенства права. 
У даному випадку не буде дотриманий необхідний баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав відповідачки і покладе на неї індивідуальний та надмірний тягар – звертатися до ОСОБА_4 про відшкодування завданих збитків шляхом повернення коштів. 
Як зазначено у рішенні Європейського Суду з прав людини у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії», «Трґо проти Хорватії» ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
У разі витребування земельної ділянки відповідачка ОСОБА_1 буде позбавлена права власності і коштів. 
Водночас, відповідачка не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на земельну ділянку може бути припинено в неї у зв`язку з неузгодженістю дій між органами місцевого самоврядування в особі Козівської сільської ради, яка видала державний акт на право власності на спірну земельну ділянку та Міністерства оборони України, в чиєму постійному користуванні перебувають землі оборони. 
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, однак вважає, що суд першої інстанції помилився з мотивами такої відмови, тому мотивувальну частину рішення суду слід викласти в редакції цієї постанови.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. 367, 368, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону – задовольнити частково.
Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 26 березня 2025 року – змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 18 лютого 2026 року.

Головуючий: Савуляк Р.В. 

Судді: Мікуш Ю.Р. 

Шандра М.М.