ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/18/26 Справа № 215/4827/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М. І. Суддя у 2-й інстанції - Свіягіна  І. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 квітня 2026 року м. Кривий Ріг

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Свіягіна І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника- адвоката Амельчишина О.В., подану в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , на постанову Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2024 року, якою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, стягнуто судовий збір
в с т а н о в и л а :
постановою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він 14 липня 2024 року об 11 год. 48 хв. в Дніпропетровській області, м. Кривому Розі, Тернівському районі, по вул. Героїв Маріуполя (Адмірала Головка), 11, керував транспортним засобом NISSAN Note, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився за допомогою технічного приладу «Драгер» газоаналізатору «Alkotest 6820», тест № 921, результат огляду, згідно з матеріалами справи, є позитивним та становить 0,41 ‰, при цьому огляд фіксувався на технічний прилад відеозапису, а саме відеореєстратор Motorola VB 400 №№ 475229, 475751, чим, на думку суду першої інстанції, ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України. За даним фактом уповноваженою посадовою особою полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг Департаменту патрульної поліції Дніпропетровської області 14.07.2024 року складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 636697 за ознаками ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Не погодившись із вказаною постановою, захисник Амельчишин О.В., діючи в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2024 року скасувати та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що судом першої інстанції було істотно порушено право ОСОБА_1 на захист, оскільки захиснику безпідставно відмовлено в ознайомленні з доказами у справі до початку судового розгляду, зокрема з відеозаписами, які, як стверджується, покладено в основу висновків про винуватість особи. Також апелянт вказує, що постанова суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалена з неправильним застосуванням норм матеріального права та без застосування норм права, які підлягали застосуванню, а сам судовий розгляд відбувся без участі ОСОБА_1 , який, за доводами апеляційної скарги, проходить службу в Збройних Силах України та не мав можливості прибути в судове засідання, призначене на 24.10.2024 року. При цьому захисник наголошує, що просив суд у вказаному судовому засіданні дослідити лише матеріали справи та відкласти розгляд на іншу дату для надання ОСОБА_1 особистих пояснень, однак, на його переконання, суд першої інстанції всупереч вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на справедливий суд і права особи постати перед судом та особисто надати пояснення у справі, провів розгляд за відсутності ОСОБА_1 і дослідив лише письмові матеріали. 
Окрім цього, в апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції, на думку сторони захисту, не дослідив усіх доказів у справі, а саме не дослідив відеозаписи, хоча в оскаржуваній постанові послався на них як на один із доказів винуватості ОСОБА_1 . Захисник звертає увагу на те, що з досліджених у суді матеріалів не вбачається безпосереднього підтвердження факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом, а на відеозаписах, за твердженням апелянта, зафіксовано лише перебування ОСОБА_1 в автомобілі на місці водія, його спілкування з поліцейськими, заперечення факту керування транспортним засобом, а також процедуру огляду на стан сп`яніння із застосуванням технічного засобу вимірювання. У зв`язку з цим апелянт вважає, що суд, посилаючись у постанові на відеозапис із відеореєстратора Motorola VB 400 №№ 475229, 475751, фактично не пересвідчився у наявності належних і допустимих доказів саме керування ОСОБА_1 транспортним засобом. 
Також у скарзі захисник зазначає, що суд першої інстанції не навів жодного належного обґрунтування на спростування доводів захисту щодо порушення працівниками поліції процедури огляду водія на стан сп`яніння, а також щодо наявності обґрунтованих сумнівів у вчиненні ОСОБА_1 адміністративного правопорушення у зв`язку з, як стверджується, неправильною роботою застосованого засобу вимірювання. Захисник посилається на те, що, на його переконання, з переглянутого відеозапису та із самої процедури тестування вбачається, що газоаналізатор, який застосовувався, вочевидь мав технічні несправності, при цьому ОСОБА_1 не було роз`яснено особливостей проведення огляду за допомогою засобу вимірювальної техніки в разі вживання ароматичних речовин перед проведенням тесту. У скарзі наголошується, що ОСОБА_1 не було роз`яснено порядок проходження огляду на стан сп`яніння із застосуванням технічних засобів, а перед самим оглядом не було з`ясовано, чи вживав він ароматизовані напої або інші речовини, що, як стверджує сторона захисту, є обов`язковим відповідно до чинних інструкцій. 
Далі захисник у своїй апеляційній скарзі детально зазначає, що відповідно до чинного законодавства саме на працівників поліції покладається обов`язок знати порядок проведення огляду на стан сп`яніння, правила застосування спеціальних технічних засобів, а також обов`язок роз`яснити водію порядок проведення такого огляду та з`ясувати всі необхідні обставини, що можуть мати значення для правильності результату. Разом із тим, як стверджується у скарзі, поліцейські безпосередньо спостерігали, що перед проведенням тесту ОСОБА_1 вживав ароматизований напій «7 Up», однак усупереч вимогам інструкції до газоаналізатора не тільки не запропонували йому почекати 15 хвилин, а навпаки поспішали провести тестування якнайшвидше. У зв`язку з цим сторона захисту вважає, що результати тесту не можуть вважатися достовірними. На підтвердження цієї позиції в апеляційній скарзі наведено посилання на п. 4 розділу ІІ Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735, згідно з яким освідування має проводитися відповідно до інструкції з використання відповідного технічного засобу вимірювання. 
Окремо в апеляційній скарзі захисник звертає увагу на те, що, за його твердженням, в порушення п. 5 розділу ІІ зазначеної Інструкції перед проведенням огляду на стан сп`яніння поліцейський не поінформував ОСОБА_1 про порядок застосування спеціального технічного засобу і не надав сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки. Також захист посилається на інструкцію з експлуатації аналізатора випарів алкоголю у видихуваному повітрі «Drager Alcotest 6820», відповідно до п. 3.1 якої навколишнє повітря не повинно містити пари алкоголю і розчинників, а сам прилад заборонено тримати біля антен мобільних телефонів та передавальних станцій, при цьому, за доводами апеляційної скарги, при проведенні огляду тест навколишнього повітря не було здійснено. Захисник зазначає, що відповідно до п. 3.4.1 цієї інструкції аналіз навколишнього повітря має проводитися або вручну, або автоматично при увімкненій відповідній функції приладу, однак із відеозапису, на його переконання, вбачається, що поліцейський не вмикав прилад у присутності ОСОБА_1 , оскільки він уже був увімкнений, а тому на відеозаписі не зафіксовано самотестування приладу шляхом перевірки навколишнього повітря. 
Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що, на думку захисту, поліцейськими порушено також і порядок користування самим технічним засобом під час проведення тестування. Зокрема, із посиланням на п. 3.3 інструкції з експлуатації спеціального технічного засобу вказується, що при відбиранні проби в автоматичному режимі поліцейський мав спочатку вставити мундштук у прилад і лише потім вмикати його. Натомість, як стверджує захисник, згідно з відеозаписом поліцейський дістав вже увімкнений прилад, а тільки після цього вставив мундштук. У скарзі також наведено посилання на п. 3.1.1 інструкції з експлуатації алкотестера «Drager Alcotest 6820», відповідно до якого в разі вживання ароматичних напоїв, фруктових соків, аерозолів для освіження ротової порожнини тощо вимірювання може проводитися не раніше ніж через 15 хвилин, оскільки в іншому випадку результати можуть не відповідати дійсному стану освідуваної особи. Захисник стверджує, що згідно з відеозаписом о 12:06 годині ОСОБА_1 вживає ароматизований напій, а тест № 921 проводиться лише через 8 хвилин після використання освіжувача ротової порожнини та через 38 секунд після останнього вживання ароматизованого напою, внаслідок чого результати тесту можуть не відповідати реальному вмісту алкоголю у видихуваному ним повітрі. 
Захисник також зазначає, що поліцейські не роз`яснили ОСОБА_1 відповідний порядок дій та не поставили йому необхідних запитань щодо вживання напоїв або освіжувача ротової порожнини, а тому він не повідомив працівникам поліції про факт вживання ароматизованого напою та застосування освіжувача. У скарзі підкреслюється, що, як зафіксовано на відеозаписах, ОСОБА_1 під час спілкування з працівниками поліції неодноразово пив із пляшки напій, який, за його поясненнями захиснику, був ароматизованим напоєм «7 Up», при цьому у стані сп`яніння він не перебував, мова у нього не була порушена, а поведінка, за словами сторони захисту, відповідала обстановці. 
Окремим блоком в апеляційній скарзі наведено доводи щодо сумнівів у справності застосованого приладу та достовірності його показань. Захисник посилається на Вказівку до п. 3.3 інструкції, відповідно до якої значення вимірювання у відповідних одиницях мають відображатися на дисплеї, однак, як стверджується, на відео такі показники не зафіксовані. Також у скарзі зазначено, що, згідно з цією ж припискою, при виведенні результатів вимірювання додатково подається звуковий сигнал: PASS (норма) — однократний, ALERT (увага) — двократний, FAIL (більше норми) — трикратний. Водночас, за твердженням сторони захисту, після закінчення вимірювання на відеозапису пролунав однократний звуковий сигнал, що, на її переконання, свідчить про норму випарів алкоголю або про несправність засобу вимірювання. Також захисник докладно зазначає, що на файлах, наявних на диску, зафіксовано, що о 12:06:35, 12:10:15, 12:13:10 та 12:13:22 ОСОБА_1 вживає напій із пляшки, а тестування було проведено о 12:14 годині, тобто лише через 38 секунд після останнього вживання ароматизованого напою. Окрім цього, згідно з підпунктом 2 п. 3.3 інструкції з експлуатації прилад у разі готовності до вимірювання повинен подавати короткий однократний звуковий сигнал перед початком тестування, однак, як стверджується у скарзі, на відеозапису такого сигналу не було, а після завершення тестування пролунав саме однократний сигнал, що, на думку апелянта, відповідає відсутності алкоголю або несправності приладу. У зв`язку з цим захисник робить висновок, що, окрім порушення інструкції з експлуатації «Drager Alcotest 6820», є обґрунтовані сумніви в його справності, а відтак і в правильності здійснених ним вимірювань. 
У своїй апеляційній скарзі сторона захисту також наголошує, що, на її переконання, із матеріалів справи вбачається, що огляд ОСОБА_1 на стан сп`яніння проводився з порушенням інструкції з експлуатації технічного засобу, при цьому на відеозаписах не зафіксовано, який саме прилад був застосований та які цифрові показники були відображені на дисплеї при проведенні вимірювання. Окремо вказується, що суд першої інстанції не спростував доводів захисту щодо того, що відеозапис не є належним доказом, оскільки, на думку апелянта, він був отриманий у спосіб, не передбачений законодавством. Як один з аргументів на користь цієї позиції, захисник посилається на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 липня 2019 року у справі № 524/832/17, у якій, на переконання сторони захисту, серед підстав для скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності в сукупності може братися до уваги неповідомлення особи про здійснення відеозйомки на бодікамеру. У зв`язку з цим захисник стверджує, що працівники поліції не повідомили ОСОБА_1 про проведення відеозйомки, а тому суд першої інстанції безпідставно не застосував відповідний правовий висновок Верховного Суду. 
Крім того, захисник вважає, що оптичний диск, який міститься в матеріалах справи, не є належним доказом, оскільки файли з відеозаписами, за його твердженням, були долучені до матеріалів справи з порушенням встановленого законом порядку. На підтвердження цього в апеляційній скарзі наведено детальний виклад положень Закону України «Про Національну поліцію» та Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України від 18.12.2018 № 1026, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.01.2019 за № 28/32999. Так, захисник посилається на положення п. 1 розділу І вказаної Інструкції, відповідно до яких вона регулює застосування технічних приладів і технічних засобів, доступ до відеозаписів працівників поліції та інших осіб, порядок зберігання, видачі та приймання таких засобів, а також порядок зберігання, видалення та використання інформації, отриманої з них. Далі апелянт наводить норми п. 5 розділу ІІ, п. 1, 2 розділу ІІІ, підпункту 2 п. 1 розділу VII, п. 1, 6, 7, 9 розділу VIII цієї Інструкції, відповідно до яких включення портативного відеореєстратора має відбуватися з моменту початку виконання службових обов`язків, відеозапис повинен вестися безперервно до завершення відповідних дій, вивантаження відеозаписів із карт пам`яті має здійснюватися на сервер зберігання відеозаписів у встановленому порядку, а копіювання та видача відеозаписів допускаються лише за рішенням керівника відповідного органу чи підрозділу поліції та з внесенням відповідної відмітки в журналі обліку. Посилаючись на вказані норми, сторона захисту стверджує, що в матеріалах справи відсутні докази законності отримання наявних відеозаписів працівниками поліції та їх належного долучення до матеріалів справи, а відтак відеозаписи є недопустимими доказами. 
Підсумовуючи наведені доводи, захисник у своїй апеляційній скарзі зазначає, що в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, відносно ОСОБА_1 , відсутні належні, допустимі та достатні докази факту керування транспортним засобом, а також належні, допустимі та безспірні докази його винуватості у вчиненні інкримінованого правопорушення. При цьому апелянт окремо посилається на загальний принцип права у кримінальному провадженні, який, на його переконання, з урахуванням правових висновків Верховного Суду застосовується і у справах про адміністративні правопорушення, а також на положення ст. 62 Конституції України, відповідно до яких усі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитися на її користь. Саме з цих підстав захисник просить постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , та його захисник — адвокат Амельчишин О.В., про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи, однак у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи не подали.
Відповідно до положень ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право брати участь у розгляді справи, однак її неявка не є безумовною підставою для відкладення розгляду, якщо така особа належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду та від неї не надійшло клопотання про його відкладення.
З урахуванням викладеного, а також беручи до уваги необхідність забезпечення розгляду справи у розумні строки, що узгоджується із завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення, передбаченими ст. 245 КУпАП, суд апеляційної інстанції вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, та її захисника.
06 грудня 2024 року в результаті ракетної атаки країни-агресора російської федерації знищено будівлю Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг, яка була розташована за адресою: пр-т Героїв-підпільників, 31, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область.
Відповідно до акта про втрату матеріалів провадження встановлено, що матеріали справи про адміністративне правопорушення (ЄУН № 215/4827/24, провадження № 33/803/2822/24) за апеляційною скаргою на постанову Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП втрачено внаслідок ракетного удару.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.04.2026 року частково відновлено матеріали втраченого провадження.
Згідно зі ст. 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі — КУпАП) завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання постанов, а також виявлення причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушень. Зазначена норма закону визначає базові стандарти здійснення провадження, які повинні бути дотримані як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції при перегляді відповідних рішень.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа), уповноважений розглядати справу про адміністративне правопорушення, при її розгляді зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення; чи винна дана особа в його вчиненні; чи підлягає вона адміністративній відповідальності; чи є обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність; а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Виконання вказаних вимог можливе виключно за умови дослідження всіх доказів у їх сукупності та надання їм належної правової оцінки.
Згідно зі ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю. Вказана норма прямо зобов`язує суд здійснювати оцінку доказів не формально, а на підставі їх реального дослідження, перевірки та співставлення між собою.
Разом із тим, дослідивши наявні матеріали відновленого провадження та надаючи оцінку протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 636697 від 14.07.2024 року, апеляційний суд констатує, що зазначений протокол містить лише виклад обставин правопорушення, сформульований працівником поліції, та не є сам по собі беззаперечним доказом вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, без підтвердження його іншими належними, допустимими та достатніми доказами. Такий підхід узгоджується із загальними принципами доказування, відповідно до яких жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Водночас суд апеляційної інстанції позбавлений об`єктивної можливості дослідити всі докази, які суд першої інстанції поклав в основу свого рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та на які посилається сторона захисту в апеляційній скарзі. Зокрема, у матеріалах відновленого провадження відсутні відеозаписи з технічних засобів відеофіксації, а саме з відеореєстраторів Motorola VB 400 №№ 475229, 475751, які відповідно до протоколу та постанови суду першої інстанції використовувалися під час фіксації обставин події та проведення огляду на стан сп`яніння та які були визначені як один із ключових доказів винуватості особи.
При цьому апеляційним судом вжито всіх можливих заходів для відновлення втрачених матеріалів справи, однак такі заходи не дали змоги відновити відеозапис та інші первинні носії інформації, що мають істотне значення для встановлення фактичних обставин події. За таких умов відсутня об`єктивна можливість повного та всебічного дослідження доказів, необхідних для перевірки доводів апеляційної скарги, а також перевірки правильності висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність конкретної особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, показаннями свідків, висновками експертів, речовими доказами, а також показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються, зокрема, при контролі за дотриманням правил безпеки дорожнього руху, та іншими документами.
Особливого значення у справах про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 130 КУпАП, набувають саме технічні засоби фіксації, у тому числі відеозапис, оскільки такі справи пов`язані з встановленням факту керування транспортним засобом, дотримання процедури огляду на стан сп`яніння, а також підтвердженням результатів такого огляду. Відеозапис у таких категоріях справ фактично виступає одним із ключових доказів, який дозволяє перевірити як сам факт події, так і дотримання працівниками поліції вимог закону при документуванні правопорушення.
Зокрема, частиною 2 ст. 266 КУпАП прямо передбачено, що огляд осіб, які керують транспортними засобами, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів, при цьому під час проведення такого огляду поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису. У разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. При цьому матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
Таким чином, закон прямо визначає обов`язковість відеофіксації як складової процедури огляду, а відтак і як невід`ємного доказу, що підлягає дослідженню судом при вирішенні питання про наявність чи відсутність складу адміністративного правопорушення.
Однак у даному випадку апеляційний суд позбавлений можливості перевірити обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, а також доводи, наведені стороною захисту в апеляційній скарзі, саме через відсутність відповідного відеозапису, який згідно матеріалів справи був складовою доказової бази. Інші матеріали, які містяться у відновленому провадженні, не є достатніми для того, щоб поза розумним сумнівом встановити наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Оцінюючи наведені обставини, апеляційний суд також враховує положення ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні питання щодо обґрунтованості будь-якого висунутого проти нього обвинувачення.
У практиці Європейського суду з прав людини неодноразово наголошувалося, що провадження у справах про адміністративні правопорушення, які за своїм характером є репресивними та можуть призвести до накладення значних санкцій, підпадають під дію гарантій, передбачених ст. 6 Конвенції. Зокрема, у рішеннях у справах «Лучанінова проти України» (заява № 16347/02, рішення від 09 червня 2011 року), «Малофєєва проти Росії» (заява № 36673/04, рішення від 30 травня 2013 року), «Карелін проти Росії» (заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року) Європейський суд з прав людини звертав увагу на необхідність дотримання принципу змагальності, рівності сторін та належного дослідження доказів, а також на неприпустимість покладення в основу рішення виключно формальних матеріалів без можливості їх ефективної перевірки.
З урахуванням зазначених стандартів, а також принципу доведення вини «поза розумним сумнівом», який застосовується при оцінці доказів, апеляційний суд дійшов висновку, що дані, відображені у протоколі про адміністративне правопорушення та інших письмових матеріалах справи, не можуть вважатися беззаперечними доказами вини ОСОБА_1 , оскільки їх неможливо перевірити шляхом дослідження первинних доказів, зокрема відеозапису.
При цьому Європейський суд з прав людини у своїй усталеній практиці зазначає, що висновки суду щодо винуватості особи повинні ґрунтуватися на достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою доказах або на неспростовних презумпціях факту. У даному випадку відсутність ключового доказу — відеозапису — виключає можливість формування такого переконання.
Стандарт доведення «поза розумним сумнівом» означає, що для визнання особи винною у вчиненні правопорушення не повинно залишатися жодного обґрунтованого сумніву у її винуватості. Наявність же таких сумнівів, які не можуть бути усунуті у зв`язку з відсутністю належних доказів, повинна тлумачитися на користь особи.
Зазначене узгоджується із принципом презумпції невинуватості, який, хоча прямо закріплений у ст. 62 Конституції України щодо кримінального провадження, відповідно до правових позицій Верховного Суду поширюється і на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Відповідно, усі сумніви щодо доведеності вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі та в порядку, встановлених законом. Це означає, що застосування адміністративного стягнення можливе виключно за умови належного доведення вини особи у встановленому законом порядку.
Згідно з положеннями частин 7 та 8 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, однак має право вийти за її межі у випадку, якщо це призводить до покращення становища особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
За викладених обставин, з урахуванням неможливості дослідження всіх доказів, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про винуватість ОСОБА_1 , відсутності відеозапису як ключового доказу у справі, а також наявності обґрунтованих сумнівів у доведеності вини особи, апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, що виключає наявність у його діях складу такого правопорушення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Згідно з п. 2 ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження у справі.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений ч. 1 ст. 130 КУпАП, у зв`язку з недоведеністю вини та неможливістю перевірки обставин справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова суду першої інстанції — скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 247, 294 КУпАП, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
апеляційну скаргу захисника Амельчишина О.В., подану в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , задовольнити.
Постанову Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2024 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, скасувати.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського
апеляційного суду       Ірина СВІЯГІНА