РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2026 року 	справа № 580/225/26 	
	м. Черкаси 	

Черкаський окружний адміністративний суд у складі судді Л.В.Трофімової розглянув за правилами загального позовного провадження адміністративну справу №580/225/26 за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) [не прибув] до Управління Служби безпеки України в Черкаській області (вул. Гоголя 240, м.Черкаси, 18001, код ЄДРПОУ 20001740) [представник Шевченко Тетяна Петрівна за довіреністю] про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, ухвалив рішення.
І. ПРОЦЕДУРА/ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ 
09.01.2026 вх.№1249/26 Позивач у позовній заяві просить:
– визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Черкаській області у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 відповідно до ст.117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення за період з 08.03.2025 до 08.09.2025 (за шість місяців);
– стягнути з Управління Служби безпеки України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 відповідно до ст.117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення за період з 08.03.2025 до 08.09.2025 (за шість місяців), виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільненню зі служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».
13.01.2026 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити дії, розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), а також зобов`язав ОСОБА_1 протягом п`яти днів з дати отримання ухвали надати, зокрема: на виконання п.4, 5, 9 ч.5 ст.160 КАС України обгрунтування змісту і характеру порушеного права з доведенням вини Відповідача у спірних правовідносинах та обраного способу захисту щодо стягнення суми, що не визначена; визначити ціну позову із наданням власного розрахунку, запропонував позивачеві протягом п`яти днів з дати отримання ухвали обгрунтувати протиправну бездіяльність Відповідача у невиплаті ненарахованої суми, визначивши таку суму коштів, а також вказати джерело стягнення під час формування другої позовної вимоги.
16.02.2026 вх.№7824/26 у заяві Позивач повідомив поштовий індекс та стверджує, що ухвалу від 13.01.2026 отримав 09.01.2026, що є суперечливим. Позивач зазначив: на виконання рішення у справі №580/4884/25 виплачена 26.12.2025 заборгованість у сумі 136661.66 грн, що не була нарахована під час проходження військової служби з 07.03.2022 до 19.05.2023, спірні правовідносини щодо права на стягнення середнього заробітку виникли з 08.03.2025 відповідно до ст.117 КЗпП України за час затримки розрахунку під час звільнення не більш як за шість місяців, проте власної заяви-звернення до обраного відповідача з питань середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення за період з 08.03.2025 до 08.09.2025 (за шість місяців), виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільненню зі служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» не надав.
17.03.2026 суд постановив ухвалу про перехід із спрощеного до загального провадження. 23.03.2026 суд закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті на 30.03.2026.
ІІ. ДОВОДИ ПОЗИВАЧА
В обґрунтуванні позиції Позивач стверджує, що у відповідь на заяву від 23.09.2025 про надання довідки про суми виплат грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби перед звільненням Відповідач відмовив листом від 13.10.2025 №73/21/К-324/326/14, тому не мав можливості визначити суму коштів і надати власні розрахунки для стягнення у порядку ст.117 КЗпП України (надана від 28.01.2026 №21/106 до відзиву на позовну заяву за січень-лютий 2025, середньоденне грошове забезпечення 1675.53 грн) за 185 днів 309973.05 грн за рахунок бюджетних асигнувань Управління СБУ в Черкаській області. Позивач вважає, що під час звільнення зі служби 07.03.2025 Відповідач не провів остаточний розрахунок з виплати грошового забезпечення за заявою від 17.04.2025 про перерахунок складових грошового забезпечення з 07.03.2022 до 19.05.2023. Стверджує Позивач, що така затримка у розрахунку під час звільнення викликана діями та бездіяльністю Відповідача (визнані судом протиправними), який не визнав свою провину та не виплатив компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, то належним і ефективним способом захисту його порушеного права та законних інтересів є стягнення з Відповідача середнього заробітку відповідно до статті 117 КЗпП України.
ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА
30.01.2026 вх. №4900/26 Управління Служби безпеки України в Черкаській області у відзиві на позовну заяву зазначає, що у день звільнення з позивачем проведений повний розрахунок належних сум (спору, заперечень, оскаржень не було) відповідно до встановленого наказами порядку нарахування грошового забезпечення, та виплачено платіжним дорученням від 07.03.2025 № 237. Виплата у розмірі 136661,66 грн, на яку покликається позивач, як підставу стягнення середнього заробітку, виплачена 26.12.2025 на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02.07.2025, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2025 у справі № 580/4884/25 (вирішений спір щодо перерахунку складових грошового забезпечення з урахуванням зміни розміру прожиткового мінімуму станом на 01 січня відповідного року), просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Сторони визнають, що ОСОБА_1 з 2011 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного Фонду України в Черкаській області та отримує пенсію, що призначена згідно із Законом України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Позивач проходив військову службу в Управлінні служби безпеки України в Черкаській області з 07.03.2022 до 07.03.2025 по мобілізації. 
У заяві від 17.04.2025 Позивач просив Відповідача здійснити перерахунок основних складових, щомісячних додаткових та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань), що виплачувалось за період з 07.03.2022 до 19.05.2023 включно із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року. Відповідач листом від 28.04.2025 відмовив у задоволенні заяви, зазначивши, що підстав для обчислення посадового окладу та окладу за військове звання у складі грошового забезпечення у інших розмірах відсутні.
Суд першої інстанції у рішенні у справі № 580/4884/25 зазначив, що відповідач зобов`язаний здійснити перерахунок позивачу за період з 07.03.2022 до 19.05.2023 грошового забезпечення, а також і разових додаткових видів грошового забезпечення: матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань із врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, а не станом на 01.01.2018, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум. Не підлягає до задоволення позов у частині позовних вимог щодо виготовлення та направлення до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області оновленої (виправленої) довідки про додаткові види грошового забезпечення, за останні два роки перед звільненням, у зв`язку зі збільшенням унаслідок перерахунку складових грошового забезпечення, для проведення перерахунку основного розміру пенсії позивача – оскільки на час розгляду даної справи по суті, відповідач ще не здійснив позивачу перерахунок і виплату за спірні періоди грошового забезпечення. Згідно із рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 02.07.2025 позовні вимоги - задоволено частково. Шостий апеляційний адміністративний суд рішення від 02.07.2025 залишив без змін 05.12.2025 (ЄДРСР 132406945).
Позивач звертався до відповідача із заявою від 23.09.2025: просив надати довідку про суми грошового забезпечення, нарахованого та виплаченого ОСОБА_1 за два останні календарні місяці проходження служби, а саме за січень – лютий 2025 року, перед звільненням, проте вимоги про стягнення середнього грошового забезпечення у спірних правовідносинах не формував і таке бажання не демонстрував, про втрату доходу також не заявляв. 
Розглянувши подані документи і матеріали, перевіривши повідомлені доводи, аргументи учасників щодо обставин справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів сукупно, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог належить відмовити з огляду на таке.
V. НОРМАТИВНО-ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ ( далі-Закон №3543-ХІІ) мобілізація – комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Порядку№260 посадові оклади виплачуються у розмірах, визначених додатками 1, 2, 12 і 13 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військово-службовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова № 704). Відповідно до п.11 розділу ІІ Порядку №260 посадові оклади зберігаються відповідно до тарифного розряду за попередньою посадою згідно з чинним законодавством України, про що зазначається у наказах по особовому складу про призначення.
Спеціальним законом, що здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби є Закон №2232-ХІІ (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Згідно із ч.6 вказаної статті Закону №2232-XII визначеніє види військової служби, до якої, зокрема, віднесено військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом № 2011-ХІІ. Відповідно до ст.1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ч.2 ст. 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів (ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ).
Відповідно до Закону України «Про адміністративну процедуру» від 17 лютого 2022 р. № 2073-IX (далі Закон № 2073) адміністративний орган розглядає і вирішує справи, віднесені до його відання законом (предметна компетенція) (ч.1 ст.21 Закону № 2073). Особа має право у порядку, встановленому цим Законом, подати до адміністративного органу заяву з вимогою прийняти адміністративний акт з метою забезпечення реалізації її права, свободи або законного інтересу, виконання нею визначеного законом обов`язку, якщо вважає, що розгляд і виконання такої вимоги належить до компетенції адміністративного органу (ч.1 ст.38 Закону № 2073). Заява подається в усній чи письмовій формі (ч.1 ст.39 Закону № 2073). Відповідно до ч.1 ст.29 Закону № 2073 адміністративний орган за клопотанням учасника адміністративного провадження або з власної ініціативи, а також у випадках, передбачених законом, залучає до участі в адміністративному провадженні особу, яка сприяє розгляду справи та участь якої необхідна для розгляду справи. Адміністративний орган зобов`язаний обґрунтувати адміністративний акт, якщо той може негативно вплинути на особу. Відповідно до Закону № 2073 адміністративний орган під час розгляду заяви зобов`язаний дотримуватися принципів законності, об`єктивності та офіційності. Згідно зі ст. 9 Закону № 2073 адміністративний орган повинен встановити всі обставини, що мають значення для прийняття рішення, та самостійно збирати документи і відомості, необхідні для вирішення справи. На виконання вимог ст. 43 Закону № 2073 орган зобов`язаний забезпечити особі право на участь у процедурі, зокрема можливість надати пояснення та докази до прийняття рішення, яке може негативно вплинути на її права чи інтереси. 
Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки, що викладені у постановах Верховного Суду. Згідно з частиною 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч.4 ст.6 Закону України «Про адміністративну процедуру» висновки про застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх адміністративних органів, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) під час розгляду та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовані спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Відповідно до ст. 47 Кодексу законів про працю України (КЗпП) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно із ст. 116 КЗпП України під час звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові під час звільнення, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові під час звільнення, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішений на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.117, 237-1 КЗпП України, вказав на те, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові під час звільнення всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Велика Палата ВС у справі № 755/12623/19 зазначила, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений ч. 2 ст. 235 КЗпП України, та середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення, визначений ст. 117 цього Кодексу, мають різну правову природу. Середній заробіток за ст. 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. ВП ВС відступила від висновків об`єднаної палати КЦС ВС, викладених у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 вирішила відступити від висновку КАС ВС, викладеного у постанові від 6 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 та ВП ВС сформулювала висновок: обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку під час звільнення шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати; розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи; під час здійснення такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду відмовив у задоволенні касаційної скарги військовослужбовця щодо стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення. Суд дійшов висновку, що позивач пропустив встановлений законом строк звернення до суду, а суди першої та апеляційної інстанцій правомірно залишили його позов без розгляду. Реалізація права на отримання компенсації втрати частини доходів шляхом звернення до суду можлива за умови невиконання підприємством, установою і організацією всіх форм власності та господарювання вимог Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а тому перебіг обчислення строку для звернення до суду з такими вимогами починається з моменту, коли особа дізналася про порушення свого права. За неповний розрахунок під час звільнення роботодавець зобов`язаний виплатити працівнику середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше шести місяців, згідно зі статтею 117 КЗпП. Цей середній заробіток обчислюється за Порядком №100 з виплат за два попередні місяці, а його розмір може бути зменшений судом, враховуючи розмір боргу, тривалість затримки та обставини справи. Згідно з приписами статей 1, 2, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» у відповідача одночасно виник обов`язок з нарахування та виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати. 
Велика Палата у постанові від 12 листопада 2025 року у справі № 306/2708/23 вказала, що статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).
Рішеннями Конституційного Суду підтверджена конституційність повноважень Кабміну щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів державного бюджету, виходячи з фінансових можливостей держави. Принцип законності передбачає застосування судами законів, а також нормативно-правових актів відповідних органів, в тому числі нормативно-правових актів Кабміну, виданих у межах його компетенції. З дня набрання чинності Постановою №481 – 20 травня 2023 року – Кабміном замість розрахункової величини «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року» запроваджено сталу розрахункову величину для посадового окладу та окладу за військове звання 1762 грн. Постанова №481 чи її окремі пункти нечинними не визнавалися, а тому підлягають застосуванню. Суд не може перебирати на себе правотворчі функції законодавчої та виконавчої влади (Касаційний адміністративний суд Верховного Суду у постанові від 21.08.2025 у справі №520/22317/23).
Верховний Суд у справі №640/16224/19 (провадження №К/9901/22967/20) зауважує, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Верховний Суд у постанові від 18.07.2019 у справі №826/2426/16 (ЄДРСР 83104634) зазначив, що листи – це службова кореспонденція, вони не є нормативно-правовими актами, можуть носити лише роз`яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер і не повинні містити нових правових норм, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.
Верховний Суд у справі № 640/11938/20 зазначає: порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Розмір мінімальної заробітної плати та розмір мінімального посадового окладу (тарифної ставки) не можуть бути нижчими за розмір прожиткового мінімуму: у рішенні Конституційного суду України від 15.07.2021 № 2-р/2021 у справі № 1-157/2019 (3593/19).
VІ. ОЦІНКА СУДУ
Згідно із ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів. Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
У заяві від 17.04.2025 Позивач просив Відповідача здійснити перерахунок основних складових, щомісячних додаткових та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань), що виплачувалось за період з 07.03.2022 до 19.05.2023 включно із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року. Відповідач листом від 28.04.2025 відмовив, у подальшому вирішений спір у справі №580/4884/25, що набрало законної сили 05.12.2025 (ЄДРСР 132406945).
Оскільки суд не встановив протиправної бездіяльності Управління Служби безпеки України в Черкаській області у не виплаті ОСОБА_1 відповідно до ст.117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення за період з 08.03.2025 до 08.09.2025 за відсутності звернення Позивача з доведенням вини та доказів здійсненого нарахування, та з огляду на дату вирішеного спору лише 05.12.2025, то у задоволенні вимоги у цій частині потрібно відмовити як необгрунтованій.
Матеріали справи не містять звернень Позивача під час проходження служби з 07.03.2022 до 07.03.2025 щодо виплати втрати доходів з підстав неповноти нарахування грошового забезпечення, не надані докази про оскарження наказу про звільнення зі служби та докази про наявний спір між сторонами на дату звільнення, позаяк досудове врегулювання ініційоване Позивачем більше ніж через місяць після звільнення лише 17.04.2025 (вирішений 05.12.2025 у справі №580/4884/25 спір: позов задоволений частково). 
Позивач, обираючи спосіб захисту не зазначає про порушене право, зокрема щодо звернення до відповідача із заявою від 23.09.2025: просив надати довідку про суми грошового забезпечення, нарахованого та виплаченого ОСОБА_1 за два останні календарні місяці проходження служби, а саме за січень – лютий 2025 року, перед звільненням (не йдеться про здійснення будь-яких виплат грошового забезпечення, визначення його розміру або перегляду вже здійснених нарахувань, що виключає можливість вчинення суб`єктом владних повноважень дій за межами змісту відповідного звернення особи). 
Оскільки відповідач зобов`язаний діяти виключно у межах заявлених позивачем прохань, то формулювання позивачем у позовній заяві позовних вимог, що виходять за межі первинного звернення, свідчить про відсутність предмета спору за заявленими у справі вимогами та не може покладатися у межах цього предмету спору в основу оцінки правомірності/неправомірності дій правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень у межах наданих йому повноважень. 
Вимога про протиправну бездіяльність у ненарахуванні ОСОБА_1 відповідно до ст.117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення за період з 08.03.2025 до 08.09.2025 (за шість місяців) та про стягнення середнього грошового забезпечення не ґрунтується на тих правовідносинах, що виникли між сторонами. 
Позивач у заявах до Відповідача від 17.04.2025 та від 23.09.2025 просив здійснити перерахунок основних складових, щомісячних додаткових та одноразових додаткових видів грошового забезпечення та надати довідку про суми грошового забезпечення, нарахованого та виплаченого йому за два останні календарні місяці проходження служби. 
ВС у справі № 240/12017/19 висновує, що після завершення процесуальних строків на оскарження, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Враховуючи тривалість затримки із зверненням Позивача до колишнього ротодавця/податкового агента/страхувальника (більше ніж через місяць після звільнення) від 17.04.2025, не доведенням вини Відповідача у спірних правовідносинах та обставини справи щодо висновку КАС ВС у постанові від 21 серпня 2025 року у справі №520/22317/23 про прожитковий мінімум 1762 грн як величини для обчислення посадового окладу у межах бюджетних повноважень адміністративного органу, поведінку Позивача щодо власної пасивності у взаємовідносинах з роботодавцем під час служби у твердженні про компенсацію втрати доходів, за оцінених доказів і перевірених доводів та дату вирішеного спору у справі №580/4884/25, що набрало законної сили 05.12.2025, суд не встановив протиправної бездіяльності у ненарахуванні ОСОБА_1 відповідно до ст.117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення за період з 08.03.2025 до 08.09.2025, тому немає підстав для задоволення вимоги про стягнення. 
VІІ. ВИСНОВКИ СУДУ
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оскільки відповідальність роботодавця за неналежне виконання обов`язку з проведення розрахунку під час звільненні працівника передбачена КЗпП України, то у спірних правовідносинах Відповідач переконливо довів відсутність спору на час звільнення Позивача зі служби, відсутність вини щодо застосування прожиткового мінімуму 1762 грн як величини для обчислення відповідних складових грошового забезпечення у межах бюджетних повноважень адміністративного органу.
ВПВС у справі № 755/12623/19 висновує: стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця.
Велика Палата ВС дійшла висновку, що до правовідносин, що виникли до набрання чинності Законом № 2352-ІХ, проте не припинилися або припинилися після набрання ним чинності (триваючі правовідносини), з 19 липня 2022 року варто застосовувати положення ст. 117 КЗпП України в новій редакції та обмежувати нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку шістьма місяцями (справа № 306/2708/23 ЄДРСР 131941693).
25.03.2026 КАС ВС у п.40 постанови у справі № 600/3655/24-а ЄДРСР 135180829 зазначає: Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 17.02.2026 у справі № 520/5814/24 сформував висновок, що до правовідносин, пов`язаних із оформленням та направленням до органу Пенсійного фонду України довідки про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії позивача, визначеного станом на 01 січня 2024 року відповідно до Постанови № 704, під час обчислення розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням має застосовуватися пункт 4 Постанови № 704 в первісній редакції, що передбачала використання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, а не редакція, змінена Постановою № 481, якою визначено фіксовану розрахункову величину 1762,00 грн.
05.12.2025 у справі №580/4884/25 судове рішення набрало законної сили (позов задоволений частково), проте на час звільнення спору між сторонами не було, вину Відповідача у спірних правовідносинах позивачем не доведено, суд доходить висновку, що обраний спосіб захисту не відповідає характеру спірних правовідносин та фактичним обставинам справи, тому у задоволенні адміністративного позову потрібно відмовити.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18, від 23 грудня 2019 року у справі № 712/3842/17, від 27 лютого 2020 року у справі № 500/477/15-а.
VІІІ. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ 
Відповідно до ст.139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 2, 5-16, 19, 73-78, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262-263, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову відмовити.
Судові витрати не потребують розподілу.
Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, що може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України до Шостого апеляційного адміністративного суду у зв`язку із початком функціонування модулів ЄСІТС з урахуванням підпунктів 15.1, 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до рішення ВРП від 17.08.2021 № 1845/О/15-21.
Копію рішення направити сторонам справи.
позивач: ОСОБА_1 [ АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ];
відповідач: Управління Служби безпеки України в Черкаській області [вул. Гоголя 240, м.Черкаси, 18001, код ЄДРПОУ 20001740].
Рішення суду складене 07.04.2026.

Суддя 	Лариса ТРОФІМОВА