ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

20 березня 2026 року 	Справа № 199/16271/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Калугіної Н.Є., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправними та скасування постанов, - 
ВСТАНОВИВ:
Позивач 28.11.2025 засобами підсистеми "Електронний суд" звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра з адміністративним позовом, в якому просить суд:
- скасувати постанову Управління державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №009287 від 19.11.2025 року та закрити справу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 
- скасувати постанову Управління державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №009286 від 19.11.2025 року та закрити справу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржуваними постановами накладено на позивача штраф за порушення ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачено абз. 3 та 17 ч. 1 ст. 60 цього Закону. Акт №ОАР 007645 від 31.10.2025 року не містить зазначення конкретних обставин, який саме документ був відсутній у позивача на момент перевезення вантажу та складання акта. Позивач свідчить, що на момент перевезення вантажу, як перевізник, мав при собі та пред`явив документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, а також, як водій, пред`явив посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж (наказу-накладної на відпуск продукції №2_9133 від 31.10.2025 року). Враховуючи, що ані акт, ані оскаржувана постанова не містять конкретних обставин справи та підстав для притягнення позивача до відповідальності саме за статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» зазначена постанова є протиправною, складеною в порушення Порядку №1567 та підлягає скасуванню за відсутності фактичних обставин відповідальності позивача. Довідка про результати здійснення габаритно-вагового контролю №032278 від 31.10.2025 року, яка міститься в матеріалах адміністративної справи, не скріплена печаткою вагового комплексу, а містить лише підпис посадових осіб Укртрансбезпеки та невідомої особи із прізвищем « ОСОБА_2 ». Габаритно-ваговий контроль транспортних засобів позивача було вчинено відповідачем з порушенням чинного законодавства в галузі здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, а тому оскаржувана позивачем постанова про застосування до нього адміністративно-господарського штрафу у розмірі 51000,00 грн., що винесена за результатами такого габаритно-вагового контролю на підставі складених документів, є необґрунтованою, а тому протиправною та підлягає скасуванню.
Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра ухвалою від 08.12.2025 адміністративний позов передав на розгляд Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 12.01.2026, справу передано головуючому судді Калугіній Н.Є.
Дніпропетровський окружний адміністративний суд від 04 серпня 2025 року клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження - задовольнив. Прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив спрощене провадження в адміністративній справі.
Роз`яснив відповідачу про необхідність подати до суду відзив на позов, а також всі письмові та електронні докази - у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, дотримуючись, вимог ст. 162 КАС України.
Витребував від Державної служби України з безпеки на транспорті у термін, що встановлений для подачі відзиву на позовну заяву, засвідчені належним чином копії всіх матеріалів, що стали підставою для прийняття постанов №009287 від 19.11.2025 року та №009286 від 19.11.2025.
05.02.2026 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначив, що 31.10.2025 року посадовою особою Укртрансбезпеки на підставі направлення на рейдову перевірку №000248 від 23.10.2025 у Дніпропетровській області було здійснено рейдову перевірку, в тому числі і габаритно-ваговий контроль транспортного засобу марки MAЗ, номерний знак НОМЕР_1 , водій – ОСОБА_1 , який здійснював перевезення вантажу (фосфогіпсу). Перевіркою 31.10.2025 транспортного засобу MAЗ, номерний знак НОМЕР_1 зафіксовано, що перевищення вагових обмежень на здвоєну вісь склало – 23550 кг, що на 30,83 % перевищує нормативно визначені пунктом 22.5 Правил дорожнього руху. Наголосив, що перевезення подільного вантажу з перевищенням навантаження на вісі заборонено. Вантажем, який перевозився, є фосфогіпс, тобто вантаж є подільним, адже може при завантаженні бути поділений на окремі частки без втрати або пошкодження його властивостей, а тому перевезення такого вантажу з перевищенням встановлених законодавством габаритно-вагових норм відповідно до п. 22.5 Правил дорожнього руху заборонено.
Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався.
Згідно з ч. 1 ст. 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
ОСОБА_1 належить на праві власності транспортний засіб марки MAЗ, номерний знак НОМЕР_2 .
Відповідачем 31.10.2025 в ході рейдової перевірки у пункті габаритно-вагового контролю, розташованого на ділянці 28 км + 140 м автодороги М-31 Дніпро — Царичанка — Кобеляки — Решетилівка, проведено зважування транспортного засобу марки MAЗ, номерний знак НОМЕР_2 , водій ОСОБА_1 .
Відповідно до довідки про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 31.10.2025 №032228 під час проходження габаритно-вагового контролю вказаного транспортного засобу встановлено наступне навантаження на осі (тонн): 1) 7550; 2) 11950; 3) 11600; повна маса транспортного засобу 31 100 кг.
Відповідачем 31.10.2025 складено акт про перевищення транспортним засобом нормативно-вагових параметрів № 000488, відповідно до якого загальна вага транспортного засобу складає 31 100 кг при нормативно допустимому 25 т, фактичне навантаження на осі складає 7550; 11950; 11600.
Водій ОСОБА_1 ознайомлений з актом про перевищення транспортним засобом нормативно-вагових параметрів.
Актом від 31.10.2025 № 007645 проведення рейдової перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом встановлено порушення позивачем ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» та зазначено: «Під час перевірки виявлено порушення перевищення встановлених законодавством вагових норм на здвоєну вісь склало 30,83 %, а саме 23550 кг, чим порушено вимоги п.22.5 ПКМУ № 1306 від 10.10.2001 р. Відсутні товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інформація на паперовому носії режимів праці та відпочинку водія ОСОБА_1 за 31.10.2025 р. з діючого і повіреного тахографа, чим порушено вимоги ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт».
У тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» ч. 1 абз. 17 перевищення встановлених законодавством вагових норм понад 30 % при перевезенні подільного вантажу; ч. 1 абз. 3 перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 48 цього Закону.
Постановою відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Укртрансбезпеки від 19.11.2025 ОПШ №009286 до ОСОБА_1 як автомобільного перевізника застосовано адміністративно-господарський штраф в розмірі 17 000,00 грн за порушення ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за що передбачена абзацом 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Постановою відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Укртрансбезпеки від 19.11.2025 ОПШ №009287 до ОСОБА_1 як автомобільного перевізника застосовано адміністративно-господарський штраф в розмірі 51 000,00 грн за порушення ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за що передбачена абзацом 17 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Вважаючи постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Спірним під час розгляду справи, виходячи з доводів позовної заяви, є правомірність накладення на позивача адміністративно-господарського штрафу за порушення законодавства про автомобільний транспорт через порушення процедури проведення рейдової перевірки та здійснення габаритно-вагового контролю.
Вирішуючи даний спір, суд виходить з таких підстав.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені Законом № 2344-ІІІ.
Вказаний закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами-суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень (ст. 3 Закону № 2344-ІІІ).
Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону № 2344-ІІІ реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.
Згідно зі ст. 5 Закону №2344-III основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.
Відповідно до ст. 6 Закону № 2344-III державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі). Державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
На виконання вимог абз. 4 п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 442 від 10.09.2014 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" утворено Державну службу України з безпеки на транспорті, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з безпеки на морському та річковому транспорті, Державну інспекцію з безпеки на наземному транспорті та підпорядкувавши Службі, що утворюється, Державну спеціальну службу транспорту.
Постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11.02.2015 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) (далі Положення №103).
Відповідно до п. 1 Положення №103, Державна служба України з безпеки на транспорті є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).
Згідно із пп. 1 п. 4 Положення №103, основними завданнями Укртрансбезпеки є, зокрема, реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування міському електричному, залізничному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті.
Відповідно до п. 8 Положення №103, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Положення про територіальні органи Державної служби України з безпеки на транспорті визначає організаційно-правовий статус, основні завдання, функції, повноваження та організаційні засади діяльності територіальних органів Укртрансбезпеки, утворених відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 196-р від 03.03.2020 "Про оптимізацію діяльності територіальних органів Державної служби з безпеки на транспорті".
Цим Положенням передбачено, що територіальний орган є структурним підрозділом апарату Укртрансбезпеки і забезпечує виконання покладених на Укртрансбезпеку завдань на території Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, а такий, що утворений як міжрегіональний територіальний орган, - на території декількох адміністративно-територіальних одиниць, на які поширюються його повноваження.
Частинами 14, 17, 18 ст. 6 Закону № 2344-ІІІ передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
У разі проведення позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі) автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується.
Процедура проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт визначена Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 (далі - Порядок № 1567).
За приписами п. 14 Порядку №1567 рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.
За приписами п.15 Порядку №1567, під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.
Відповідно до частини 12 статті 6 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт» державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
За змістом абзацу 2 частини 1 статті 34 Закону № 2344-ІІІ автомобільний перевізник повинен виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.
Відтак, положення статті 48 Закону № 2344-III передбачають, що законодавець, визначаючи обсяг документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів, не встановив їх вичерпного переліку, проте зазначив про необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством, які водій повинен мати із собою та надавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам.
Згідно абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт визначає Порядок проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року № 1567 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2022 року № 79) (далі - Порядок № 1567).
Під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом (абзаци 1, 2 пункту 15 Порядку № 1567).
Виявлені під час рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму (пункт 20 Порядку № 1567).
У разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3 (абзац 1 пункту 21 Порядку № 1567).
Щодо постанови Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №009286 від 19.11.2025 року суд зазначає наступне.
Як уже згадувалось вище, в акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 31.10.2025 відповідач зробив висновок про порушення позивачем статті 48 Закону № 2344-ІІІ. Суть виявленого порушення полягає в тому, що на момент проведення перевірки водій, який здійснював перевезення вантажу, не надав товарно-транспортну накладну або інший визначений законодавством документ на вантаж, інформацію на паперовому носії режимів праці та відпочинку водія ОСОБА_1 за 31.10.2025 р. з діючого і повіреного тахографа.
У позовній заяві позивач наголошує про протиправність постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №009286 від 19.11.2025 року, оскільки ані акт №ОАР007645, ані постанова не містять конкретних обставин справи та відомостей, який саме документ був відсутній у позивача на момент перевезення вантажу та складання акта.
Також позивач зазначає, що на момент перевезення вантажу, як перевізник, мав при собі та пред`явив документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, а також, як водій, пред`явив посвідчення водія, реєстраційні документи на транспортний засіб та наказ-накладну на відпуск продукції №2_9133 від 31.10.2025.
Щодо вказаних доводів, суд зазначає таке.
Так, відповідно до частин першої та другої статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
- для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Як вбачається зі спірної постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №ОПШ №009286 від 19.11.2025 року, до позивача застосовано санкції, передбачені абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 48 Закону, а саме ТТН або інший визначений законодавством документ на вантаж, інформація на паперовому носії режимів праці та відпочинку водія ОСОБА_1 за 31.10.2025 р. з діючого і повіреного тахографа.
Так, абзацом 1 частини першої статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" визначено, що суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт - є автомобільний перевізник.
Статтею 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" визначено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Згідно з розділом 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за №128/2568, перевізник - фізична або юридична особа-суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.
Товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу.
Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.
Водночас, зміст та форма товаро-транспортної накладної повинні відповідати вимогам, установленим Законом №2344-III та Правилами перевезень вантажів і дотримання цих умов є обов`язком перевізника, невиконання якого є підставою для застосування до нього відповідних заходів реагування.
Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 31.10.2023 у справі № 440/17062/21.
Суд вважає безпідставними посилання позивача на наявність у водія ТЗ під час перевірки наказу-накладну на відпуск товару, оскільки зазначений документ використовується для оформлення як внутрішнього переміщення матеріалів, тобто не є документом, на підставі якого виконуються вантажні перевезення.
Крім того, наказ Міністерства статистики України від 21.06.1996 №193 "Про затвердження типових форм первинних облікових документів з обліку сировини та матеріалів", яким був передбачений цей документ (наказ - накладна або вимога - накладна), втратив чинність 22.10.2021, а тому документ, на який посилається позивач, як на той, що підтверджує перевезення товару - наказ - накладна від 31.10.2025 №2_9133, не є іншим визначеним законодавством документом, в розумінні частини 2 статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт".
Відповідно до статті 18 Закону № 2344-ІІІ з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані, зокрема, організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України. Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю. Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.
Отже, в розумінні вказаної норми контроль за роботою водіїв повинен здійснюватися роботодавцем незалежно від протяжності маршрутів та інших обставин.
07 вересня 2005 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 2819-ІV «Про приєднання України до Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР)» (норми якого набрали чинності з 11 жовтня 2005 року (далі - Закон № 2819-ІV)), згідно із яким Україна приєдналася до Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР), укладеної 01 липня 1970 року в м. Женева.
На виконання вимог Закону № 2819-ІV прийнято низку нормативно-правових актів, зокрема, 11 липня 2007 року Кабінет Міністрів України видав постанову № 914 «Про виконання Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР)», якою, зокрема, Міністерство транспорту і зв`язку України визначено органом, що забезпечує надання інформації з питань обладнання транспортних засобів, які призначаються для міжнародних автомобільних перевезень (далі - транспортні засоби), контрольними приладами (тахографами) реєстрації режимів праці та відпочинку водіїв. Також разом з іншими суб`єктами владних повноважень указане Міністерство було зобов`язане визначити вимоги, яким повинні відповідати ці прилади, а також порядок їх використання, а також розробити і подати у двомісячний строк Кабінету Міністрів України пропозиції щодо обладнання транспортних засобів такими приладами.
Надалі Міністерство транспорту та зв`язку України розробило та затвердило Інструкцію з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті від 24 червня 2010 року № 385 (далі - Інструкція № 385) та Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів від 07 червня 2010 року № 340 (далі - Положення № 340).
За правилами пункту 1.3 Інструкції № 385 її положення поширюються на суб`єктів господарювання, які проводять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі).
Пунктом 1.1 Положення № 340 передбачено, що це Положення розроблено відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР), Кодексу законів про працю України та Законів України «Про автомобільний транспорт», «Про дорожній рух».
Вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі - ТЗ) (пункт 1.3 Положення № 340).
Автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами (абзац 1 пункту 6.1 Положення № 340).
За умовами пункту 6.3 Положення №340 визначено, що водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3) або повинен мати копію графіка змінності водіїв.
Водночас пунктом 4 наказу Міністерства транспорту та зв`язку від 07 червня 2010 року № 40 передбачено, що пункт 6.1 Положення № 340 (щодо обладнання вантажних автомобілів тахографами) набирає чинності з 01 червня 2015 року.
Згідно з розділом І Положення № 340: 
1.1. Це Положення розроблено відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, Регламенту (ЄС) № 561/2006 Європейського Парламенту та Ради від 15 березня 2006 року про гармонізацію відповідного соціального законодавства, що регулює відносини в галузі автомобільного транспорту та вносить зміни до Регламентів Ради (ЄЕС) № 3821/85 та (ЄС) № 2135/98 і скасовує Регламент Ради (ЄЕС) № 3820/85, Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР), Кодексу законів про працю України та Законів України «Про автомобільний транспорт», «Про дорожній рух».
1.2. Це Положення встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку.
1.3. Вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі - ТЗ).
1.4. Це Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються:
фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв;
під час стихійного лиха, аварій та інших надзвичайних ситуацій;
транспортними засобами Міністерства внутрішніх справ України (у тому числі Національної гвардії України), Міністерства оборони України, Офісу Генерального прокурора, Служби безпеки України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Національної поліції України та Державної прикордонної служби України або транспортними засобами, орендованими ними без водія, коли такі перевезення здійснюються з метою виконання завдань, покладених на ці державні органи, та під їх контролем;
сільськогосподарськими підприємствами або підприємствами лісового господарства, якщо ці перевезення виконуються тракторами або іншою технікою, призначеною для місцевих сільськогосподарських робіт чи робіт у галузі лісового господарства, та слугують виключно для цілей експлуатації цих підприємств;
закладами охорони здоров`я незалежно від форми власності;
транспортними засобами спеціального та спеціалізованого призначення суб`єктів господарювання незалежно від форм власності, що здійснюють експлуатаційне утримання, будівництво та поточний ремонт автомобільних доріг загального користування, вулиць у населених пунктах, а також інших об`єктів транспортної інфраструктури в радіусі не більше 150 км від об`єкта будівництва (ремонту), які обладнані спеціальними світловими сигнальними пристроями відповідно до пункту 3.6 розділу 3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, за умови наявності у водія відповідного транспортного засобу первинного документа, що фіксує маршрут руху такого транспортного засобу, а також у разі забезпечення експлуатації дорожніх об`єктів у надзвичайних ситуаціях, за несприятливих погодно-кліматичних умов, у разі деформації та пошкодження елементів дорожніх об`єктів і виникнення інших перешкод у дорожньому русі.
У відповідності до вимог п. 6.1 Положення № 340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.
Згідно з п. 6.3. Положення № 340 водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія або повинен мати копію графіка змінності водіїв.
Для надання оцінки, у даній спірній ситуації, вказаним пунктам Положення № 340 слід виходити з того, що вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами за винятком тих, які визначені п.1.4. При цьому ТЗ з повною масою понад 3,5 тонн виділені в окрему категорію, і такі повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами. Альтернативи вказаним вимогам Положенням не передбачено.
Вимога про те, що водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія або повинен мати копію графіка змінності водіїв стосується інших ТЗ, які не визначені п. 6.1 Положення № 340.
За іншого тлумачення вимоги п. 6.1 Положення № 340 втрачають свій сенс.
Відтак, визначальним для правильного розуміння вказаних вимог є який саме ТЗ експлуатується - ТЗ з повною масою понад 3,5 тонн чи інший. 
Оскільки транспортний засіб, яким здійснювалося перевезення на момент проведення перевірки марки МАЗ номерний знак НОМЕР_2 мав повну масу понад 3,5 тонн, то відповідно такий безальтернативно повинен бути обладнаний діючими та повіреними тахографами, відтак у даній спірній ситуації водій повинен мати інформацію про режими праці та відпочинку водія з діючого та повіреного тахографа.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку, що за відсутності документів, зокрема, в даному випадку товарно-транспортної накладної та інформацію про режими праці та відпочинку водія з діючого та повіреного тахографа, на підставі яких виконуються вантажні перевезення до фізичних або юридичних осіб, які здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення вантажів транспортними засобами, застосовуються адміністративно-господарські штрафи.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 18 березня 2020 року по справі № 826/2239/16, відсутність документів, зокрема, посвідчення водія, товарно-транспортної накладної та адаптації пристрою тахографа, без оформлення індивідуально-контрольної книги водія, на підставі яких виконуються вантажні перевезення до фізичних або юридичних осіб, які здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення вантажів транспортними засобами, застосовуються адміністративно-господарські штрафи. Непред`явлення вказаних документів під час проведення перевірки свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених статтею 60 Закону України "Про автомобільний транспорт".
За приписами частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Вказані обставини, в силу приписів статті 48 Закону №2344-III, стали обґрунтованою підставою для застосування до перевізника адміністративно-господарської санкції, установленої абзацом 3 частини першої статті 60 Закону №2344-III.
Щодо постанови Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №009287 від 19.11.2025 року суд зазначає наступне.
Абзацом 16 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-ІІІ визначено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20 відсотків, але не більше 30 відсотків при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу - штраф у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до статті 33 Закону України «Про автомобільні дороги» від 08.09.2005 № 2862-IV рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Частиною другою статті 29 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, і за плату, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 3 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 № 30 (далі - Правила № 30), транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.
Механізм здійснення габаритно-вагового контролю регламентується Порядком здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 року № 879 (далі - Порядок № 879).
Пунктами 3, 4 Порядку № 879 передбачено, що габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції.
Робота пунктів габаритно-вагового контролю в частині організації та проведення робіт із зважування транспортних засобів забезпечується Укртрансбезпекою, її територіальними органами, власниками (балансоутримувачами) зон габаритно-вагового контролю і підприємствами.
Відповідно до пункту 6 Порядку № 879 габаритно-ваговий контроль, крім документального, здійснюється виключно у зонах габаритно-вагового контролю посадовими особами та/або працівниками відповідних органів.
Відповідно до пункту 16 Порядку № 879 габаритно-ваговий контроль включає документальний та/або точний контроль.
Документальний габаритно-ваговий контроль - визначення загальної маси транспортного засобу шляхом додавання власної маси транспортного засобу та маси вантажу (підпункт 5-1 пункту 2 Порядку № 879).
Точний габаритно-ваговий контроль - визначення габаритно-вагових параметрів транспортного засобу на стаціонарному або пересувному пункті (підпункт 11 пункту 2 Порядку № 879).
Тобто зазначеними нормами закону не передбачено обов`язку проведення габаритно-вагового контролю виключно у спосіб зважування транспортного засобу при наявності необхідних даних у товарно-транспортній документації.
Пунктом 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.01 р. № 1306 (далі - ПДР), визначено, що рух транспортних засобів та їх составів допускається у разі, коли їх параметри не перевищують:
а) зовнішніх габаритів: - ширина 2,6 м, а для сільськогосподарської техніки, яка рухається за межами населених пунктів, дорогами сіл, селищ, міст районного значення, - 3,75 м; - висота від поверхні дороги - 4 м, а для транспортних засобів спеціалізованого призначення (контейнеровозів), що здійснюють перевезення одного або більше контейнерів, на маршрутах, встановлених Укравтодором, Укртрансбезпекою, Національною поліцією - 4,35 м; - довжина вантажного автомобіля - 12 м, автопоїзда - 22 м, автомобіля (тягача) з напівпричепом - 18,75 м, маршрутного транспортного засобу - 18,75 м; автопоїзд - 22 м.
б) фактичної маси: вантажні автомобілі: двовісний автомобіль для доріг державного значення 18 т, для доріг місцевого значення 14 т, трьохвісний автомобіль 25 т (26 т)* / 21 т, чотирьох вісний автомобіль 32 т / 24 т, чотирьох вісний автомобіль з двома рульовими вісями та ведучими вісями, оснащеними спареними колесами 38 т / 24 т, Комбіновані транспортні засоби: двовісний автомобіль (тягач) з двовісним напівпричепом 36 т / 24 т, двовісний автомобіль (тягач) з трьох вісним напівпричепом 40 т / 24 т, трьох вісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьох вісним напівпричепом 40 т / 24 т, двовісний автомобіль (тягач) з трьох вісним напівпричепом (контейнеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра 42 т / 24 т, трьох вісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьох вісним напівпричепом (контейнеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра 44 т / 24 т, Автопоїзди: двовісний або трьох вісний автомобіль з двовісним або трьох вісним причепом 40 т / 24 т, _
в) навантаження на вісь: На одинарну вісь для доріг державного значення 11,5 т, для доріг місцевого значення 7 т, На здвоєні осі, якщо відстань між осями: менш як 1 метр 11,5 т / 7 т, від 1 до 1,3 метра 16 т / 10 т, від 1,3 до 1,8 метра при неспарених колесах 18 т / 10,5 т, від 1,3 до 1,8 метра при спарених колесах, за умови, що навантаження на кожну вісь не перевищує 9,5 тонни 19 т / 11,5 т, від 1,3 до 1,8 метра чотирьох вісних автомобілів, ведучі вісі яких оснащені спареними колесами, за умови, що навантаження на кожну ведучу вісь не перевищує 11,5 тонни 23 т / 11,5 т, від 1,8 до 2,5 метра для причепів та напівпричепів 20 т / 11,5 т, На строєні осі, в тому числі транспортних засобів спеціалізованого призначення (контейнеровозів), що здійснюють перевезення одного або більше контейнерів, якщо відстань між осями: 1,3 метра або менше 21 т / 13 т, понад 1,3 до 1,4 метра 24 т / 14 т.
Разом з цим, допускається перевищення вагових параметрів порівняно з визначеними у пункті 22.5 ПДР на 2 відсотки (величина похибки) без оформлення відповідного дозволу та внесення плати за проїзд.
Отже участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові параметри яких перевищують хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху, зокрема, зовнішні габарити транспортного засобу, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів, а при перевезенні вантажу без відповідного дозволу настає адміністративно-господарська відповідальність, яка залежить від відсоткового перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм. 
Як було встановлено судом за час розгляду справи, 31.10.2025 під час проведення рейдової перевірки посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті транспортних засобів перевізник на дотримання вимог транспортного законодавства, було зупинено транспортний засіб марки МАЗ, державний номерний знак – НОМЕР_2 , водієм та власником якого був ОСОБА_1 . 
Під час здійснення перевірки було встановлено порушення транспортного законодавства, відповідальність за яке передбачена абз. 17 ч. 1 ст. 60 Закону України №2344-III, а саме - перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30 відсотків при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу (загальна маса становить 31,1 т при дозволеній 25 т, понад 30% навантаження на загальну вагу (перевищення склало 30,83%).
Варто зазначити, що стороною позивача за час розгляду справи не було спростовано факту перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30% при перевезенні вантажу, про що було зазначено посадовими особами відповідача в Акті про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №007645 від 31.10.2025 року та Акті про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів №00000488 від 31.10.2025.
Суд критично ставиться до посилань сторони позивача на відсутність у довідці про №032288 від 31.10.2025 печатки вагового комплексу, оскільки окремі дефекти в оформленні документів не спростовують сам факт перевищення ваги, який підтверджений іншими доказами, а саме актом зважування, талоном №50 та №51.
Щодо посилань сторони позивача на те, що наявні сумніви щодо достовірності здійснення габаритно-вагового контролю, суд зазначає, що такі спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та поясненнями відповідача, які суд враховує при ухваленні рішення у цій справі.
Так, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що підтверджується також матеріалами справи, що зважування транспортного засобу позивача 31.10.2025 здійснювалось вагами автомобільними № 426. 
Державним підприємством «КИЇВОБЛСТАНДАРТМЕТРОЛОГІЯ» 10.10.2025 здійснено перевірку та встановлено, що засіб вимірювальної техніки відповідає вимогам ДСТУ OІML R 134-1:2010, що підтверджується свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №ПМ057711725, яке містить відбиток повірочного тавра, та чинне до 09.10.2026.
Відтак, габаритно-ваговий контроль було здійснено на обладнанні, яке відповідає вимогам законодавства.
Відтак, штраф до позивача застосовано правомірно, а отже оскаржувані постанови не підлягають скасуваню.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності оскаржуваних рішень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини не підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю. 
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За положеннями частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами першої та четвертої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до приписів статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Розподіл судових витрат не здійснюється, у відповідності до ст. 139 КАС України.
Керуючись ст. ст. 77-78, 139, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення суду складено 20.03.2026.

Суддя Н.Є. Калугіна