ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 лютого 2026 року Чернігів Справа № 620/7511/25 
Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Житняк Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:
- визнати протиправним рішення відповідача, виражене у формі повідомлення від 07.06.2025 №3176, про відмову у звільненні ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
- зобов`язати відповідача звільнити з військової служби ОСОБА_1 за сімейними обставинами на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Суд ухвалою від 11.07.2025 відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та встановив відповідачу 15-денний строк з дня вручення вказаної ухвали для подання відзиву на позов.
Відповідач у встановлений ухвалою суду строк подав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні вимог, з огляду на те, що позивач належних документів, які б підтверджували необхідність здійснення постійного догляду за батьком не надав. 
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.
27.05.2025 ОСОБА_1 , звернувся з рапортом на ім`я командира інженерно-технічного взводу військової частини НОМЕР_1 , в якому просив звільнити його з військової служби відповідно до підпункту г) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за своїм батьком, який є особою з інвалідністю I групи.
До рапорту позивач додав наступні документи:
- копію паспорта громадянина ОСОБА_2 та копію ідентифікаційного коду;
- копію свідоцтва про народження громадянина ОСОБА_1 НОМЕР_2 ;
- ксерокопію Довідки від 02.12.2024 №1516 про зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб;
- копію Довідки до акту огляду МСЕК 12 ААГ №796286 громадянина ОСОБА_2 ;
- ксерокопію Витягу №06 за ідентифікатором запиту №00113693220 щодо актового запису про розірвання шлюбу;
- ксерокопію акту оцінки потреб особи від 20.03.2025;
- ксерокопію висновку оцінки потреб особи громадянина ОСОБА_1 від 20.03.2025;
- копію витягу з ДРАЦ про народження від 09.05.2025 №00051125300;
- копію Довідки №43 від 06.03.2019 про реєстрацію місця проживання;
- копію свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 ;
- копію заяви №178 від 24.03.2025, з нотаріальним засвідченням справжності підпису ОСОБА_2 .
Копії зазначених документів також наявні в матеріалах справи.
У відповідь на рапорт позивача, відповідач листом від 07.06.2025 №3176 відмовив йому у звільненні зі служби, оскільки у долучених до рапорту документах, відсутня інформація про потребу у здійсненні саме постійного догляду за громадянином ОСОБА_2 . Також зазначено про ненадання документів, які б підтверджували відсутність інших членів сім`ї першого ступеня споріднення чи другого ступеня споріднення, які здійснюють чи можуть здійснювати постійних догляд за ОСОБА_2 .
Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.
Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України» на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. На момент розгляду цієї адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжений.
У цьому контексті суд зазначає, що згідно з пунктами 12.1, 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 року за №438/16454, передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.
До керівників органів військового управління Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, які в особливий період мають право звільнення військовослужбовців з військової служби, належать посадові особи, які під час особливого періоду мають право призначення на посади осіб офіцерського складу.
Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV цієї Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.
На підставі статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі - Статут ЗСУ), із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Пунктом 31 Статуту ЗСУ начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 №124, (далі - Інструкція №124), рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення,- звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Наказом Міністерства оборони України від 06.08.2024 №531, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 серпня 2024 року за №1214/42559 (далі Наказ №531), затверджено Порядок організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України.
Відповідно до п. 1 розділу І Наказу №531 цей Порядок визначає механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту.
Пунктами 1, 2, 3 розділу ІІ Наказу №531 визначено, що рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації.
Командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції.
Непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту. Особливості розгляду рапортів, поданих в електронній формі, врегульовано розділом IV цього Порядку.
Відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою.
Так, ст.26 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII в редакції чинній на момент подання рапорту) визначені підстави для звільнення з військової служби. Зокрема, відповідно до підпункту г) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Відповідно до абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» Військовослужбовці під час дії воєнного стану звільняються з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи;
Тобто, для звільнення з військової служби саме за такою сімейною обставиною військовослужбовець має довести належними доказами такі факти:
- наявність в одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) статусу особи з інвалідністю І чи ІІ групи;
- необхідність здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю І чи ІІ групи;
- відсутність в особи з інвалідністю І чи ІІ групи інших членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення, які могли б здійснювати постійний догляд за нею (тобто, інші особи, крім військовослужбовця, які можуть здійснювати постійний догляд особи з інвалідністю І чи ІІ групи, відсутні), або інші члени сім`ї особи з інвалідністю І чи ІІ групи першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Лише за умови підтвердження таких взаємопов`язаних між собою обставин військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ.
Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач вказує про наявність у нього права на звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" п.2 ч.4 та абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-XII, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком, який є особою з І групою інвалідності та відсутністю у нього інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, що можуть здійснювати постійний догляд.
Суд зазначає, що обставини наявності у ОСОБА_2 . І групи інвалідності не є спірними.
Відмовляючи позивачу у звільненні зі служби відповідач наголошує, що у долучених до рапорту документах, відсутня інформація про потребу у здійсненні саме постійного догляду за громадянином ОСОБА_2 та позивачем не ненадано документів, які б підтверджували відсутність інших членів сім`ї першого ступеня споріднення чи другого ступеня споріднення, які здійснюють чи можуть здійснювати постійних догляд за ОСОБА_2 .
Щодо відсутності інших осіб, які здійснюють чи можуть здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 , варто вказати, що законодавством не передбачено порядку видачі документа конкретної форми (довідки, витягу тощо), який би містив інформацію про наявність чи відсутність членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.
Отже, на переконання суду, можливість довести відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення наявна лише у тому випадку, якщо такі члени сім`ї існували раніше та правовий зв`язок між ними припинився, що підтверджується, наприклад, рішенням суду, свідоцтвом про смерть, свідоцтвом про розірвання шлюбу тощо. Проте, якщо таких членів сім`ї не існувало взагалі, то підтвердити їх відсутність неможливо.
Суд наголошує, що особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Тому, відмовлячи позивачу у погодженні рапорту фактично з підстав відсутності документа (документів), який неможливо надати, відповідач покладає на позивача надмірний тягар по збиранню доказів.
У розрізі вказаного суд вважає за необхідне звернути увагу, що у справі "Рисовський проти України" Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Принцип "належного урядування" не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
На переконання суду, не можна визнати пропорційним та законним втручання у права особи, внаслідок допущеної суб`єктом владних повноважень помилки, якщо така особа до цього виконала залежні від неї дії для проходження певної процедури.
Таким чином, з огляду на вищевикладене та приймаючи до уваги надання на адресу відповідача Довідки від 02.12.2024 №1516 про зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб, Витягу №06 за ідентифікатором запиту №00113693220 щодо актового запису про розірвання шлюбу, копію витягу з ДРАЦ про народження від 09.05.2025 №00051125300; копію свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 ; копію заяви №178 від 24.03.2025, посилання на недоведеність факту відсутності інших осіб, першого чи другого ступеня споріднення, які здійснюють чи можуть здійснювати постійних догляд за ОСОБА_2 за відсутності у відповідача доказів, які б свідчили про протилежне, суд вважає останні неспроможними та такими що не доводять відсутність у позивача права на звільнення на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
В той же час, в контексті спірних правовідносин суд насамперед приймає до уваги висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11.04.2023 у справі №420/16689/23, за яким поняття "постійний догляд" передбачає безперервний догляд, який надається особі, яка не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження, безперервно, постійно.
Тобто, сама по собі наявність в особи інвалідності І групи не є підставою для здійснення постійного догляду за нею, тобто така особа може самостійно себе обслуговувати. Поряд з цим, факт необхідності у здійсненні постійного догляду має бути взаємопов`язаний з фактом наявності в особи інвалідності І групи.
Верховний Суд у своїх постановах від 11.04.2023 у справі №420/16689/23 та від 21.02.2024 у справі №120/1909/23 звертав увагу на недосконалість та неузгодженість термінів та понять в нормативно-правових актах стосовно питання, яким документом підтверджується необхідність здійснення постійного догляду та який орган має право видавати цей документ.
Аналізуючи повноваження медико-соціальної експертної комісії, передбачених Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим Кабінетом Міністрів України від 03.12.2009 №1317, Верховний Суд дійшов висновку про те, що така комісія визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності. Щодо осіб, які не відносяться до цих категорій, але які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійного стороннього догляду, Верховний Суд вказав, що такі повноваження можуть бути віднесені до лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, які також мають право приймати висновки, зокрема, про наявність когнітивних порушень у громадян, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою №080-2/о) з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг.
Отже, необхідність здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, повинна бути підтверджена на вибір заявника (військовослужбовця) відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Водночас, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, такі не надавались і відповідачу, а тому суд вважає, що позивач при поданні рапорту не надав всіх документів, які б підтверджували наявність підстав для звільнення згідно з абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232.
Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у ч. 3 ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, яких повинні дотримуватися суб`єкти владних повноважень при реалізації дискреційних повноважень.
Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положення ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Як зазначено ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-XII діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією та Законами України, тому позовні вимоги не підлягають до задоволенню.
Доводи позивача щодо протиправності відмови у звільненні з військової служби у спірних правовідносинах, з підстав доведення відсутності інших членів сім`ї першого ступеня споріднення чи другого ступеня споріднення, які здійснюють чи можуть здійснювати постійних догляд за ОСОБА_2 , суд відхиляє, оскільки вони не спростовують правомірність непогодження відповідачем звільнення його з військової служби в цілому.
Крім того, суд вважає, що хоч відмова позивачу у звільненні з наведених вище підстав є протиправною, проте задоволення вимог в цій частині не призводить до поновлення порушених прав позивача та не спростовує правомірності відмови в іншій частині, оскільки позивачем документи, які б підтверджували необхідність здійснення постійного догляду надані не були.
Враховуючи наведене, суд приходить до переконання про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби за абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Керуючись статтями 227, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В:
У позові ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції.
Позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ).
Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).
Повний текст рішення суду складено 18.02.2026.

Суддя Л.О. Житняк