ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2026 року	справа № 380/19135/25	
місто Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Гулика А.Г.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТрейдМост" до Львівської митниці про визнання протиправними та скасування рішень
у с т а н о в и в:
І. Стислий виклад позицій учасників справи
до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ТрейдМост" код ЄДРПОУ 45413169, адреса: 81300, Львівська область, Яворівський район, м. Мостиська, вул. Грушевського М., 1/8 до Львівської митниці код ЄДРПОУ 43971343, адреса: 79000, м. Львів, вул.Костюшка Т., буд. 1, у якій просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 23.07.2025 №UA209000/2025/900444/2;
- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 28.07.2025 №UA209000/2025/900455/2; 
- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 29.07.2025 №UA209000/2025/900463/2.
З метою здійснення митного оформлення ввезених в режимі імпорту товарів, позивач подав до митного оформлення митні декларації, за наслідками розгляду яких відповідач прийняв оскаржені рішення. На думку позивача, відповідач безпідставно здійснив коригування митної вартості задекларованого ним товару, внаслідок чого митна вартість товару зросла. Звертає увагу на те, що основним методом визначення митної вартості товарів є визначення такої за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм Митного кодексу України. Зазначає, що заявлена позивачем митна вартість підтверджується інвойсом, платіжними дорученнями про сплату повної вартості товару, прайс-листом, калькуляціями ціноутворення, тощо. Зауваження митного органу щодо розбіжностей та неповноти інформації є безпідставними та не свідчать про неповноту чи недостовірність відомостей щодо митної вартості імпортованих товарів, що вказані у поданих документах.
Позивач вважає, що інформація щодо митної вартості іншого товару, відмінного від задекларованого позивачем, не могла слугувати підставою для коригування відповідачем митної вартості товару. З огляду на викладене, позивач вважає рішення відповідача про коригування митної вартості протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
13.10.2025 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у позову повністю. Відзив обґрунтований тим, що при здійсненні контролю правильності визначення митної вартості товару, відповідно до частини п`ятої статті 54 МК України митний орган має право впевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості.
Під час здійснення митного контролю відповідач опрацював інформацію, що міститься у наданих до митного оформлення товаросупровідних документах. За результатами проведеного опрацювання встановлено, порушення при поданні митної декларації, а саме: - відповідно до пункту 11 наданого до митного оформлення Контракту №TNZ202431 від 31.07.2024, контракт набирає чинності з його підписання і діє до моменту виконання сторонами всіх зобов`язань щодо нього у повному обсязі. У той же час контракт не визначає поняття момент повного виконання. При цьому, із урахуванням того, що контракт укладено у м. Львів, Україна, то до такого застосовується законодавство України, а відтак строк дії договору обов`язково погоджується при укладенні сторонами (ч.3 ст.180 ГКУ). При цьому строк – є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія. Однак контракт не містить положень щодо строку дії контракту, що не дозволяє перевірити його чинність на момент подання митної декларації щодо оцінюваних товарів; - договір про транспортно-експедиторське обслуговування від 30.07.2024 №3007/24-01 зазначений в графі 44 МД проте сам документ до митного оформлення не поданий; - згідно з товаросупровідними документами транспортування товару здійснювалось за маршрутом порт XINGANG, Китай – порт Гданськ, Польща м. Мостиська, Україна на заявлених умовах поставки FOB – XINGANG, Китай. При цьому, коносамент від 03.05.2025 за №XM250500020 підтверджує транспортування товару за маршрутами порт XINGANG, Китай – порт Гданськ, Польща; УМВС накладна від 09.07.2025 №31520664 за маршрутами порт Глівіце, Польща – с.Мостиська Другі, Україна; CMR від 22.07.2025 за № TNZ25030414 за маршрутом с.Мостиська Другі, Україна –м. Мостиська, Україна. Зазначене свідчить про перевезення товару за маршрутом порт Гданськ, Польща Глівіце, Польща (відстань близько 500 км), а також здійснення навантаження/ перевантаження товару у Глівіце, Польща. Таким чином до митного оформлення не подано транспортний документ від Гданську до Глівіце, а також документи які підтверджують витрати по навантаженню/ розвантаженню та перевезенні товару в Глівіце, що не дає змоги митному органу здійснити перевірку складових митної вартості;- митна декларації країни експорту від 29.04.2025 №021720250000110993 не може бути взята до уваги як документ, що підтверджує факт експорту товарів, через відсутність в ній дати експорту, у зв`язку з чим наведені в ній відомості не є остаточними. Тотожні порушення встановлені і під час розгляду інших декларацій. Отже, Львівська митниця встановила невідповідності у поданих документах та відсутність належних відомостей, які обґрунтовують заявлені числові значення митної вартості, визначеної за основним методом.
14.10.2025 від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій заперечує проти аргументів відповідача. Вказана відповідь обґрунтована тим, що правовою підставою для витребування митним органом від декларанта додаткових документів є наявність перелічених у частині третьою статті 53 МК України підстав, про які митний орган зобов`язаний у письмовій формі повідомити декларанта із зазначенням у такому повідомленні конкретних причин за яких заявлена декларантом митна вартість не може бути визнана на основі поданих ним документів. Вказана норма законодавства спрямована на те, щоб декларант був обізнаний з недоліками (хибами), які виявлені митним органом та які в свою чергу перешкоджають митному органу підтвердити задекларовану митну вартість товарів за яких декларант мав би реальну можливість їх усунути шляхом подання додаткових документів. Натомість надані декларанту електронні повідомлення стосовно необхідності подання митному органу додаткових документів не містить відомостей щодо правових підстав для витребування таких документі, переліку відомостей, які відсутні у поданих документах, наявність яких є необхідною умовою для підтвердження числового значення складових митної вартості, визначеної позивачем. Такі дії митного органу не узгоджуються з положеннями пункту 2 частини четвертої статті 54 МК України та сприяють тому, що декларант, будучи необізнаним стосовно фактичних причин, за яких заявлена ними митна вартість не може бути визнана, позбавляється можливості усунути такі розбіжності (недоліки, хиби) на стадії здійснення митного контролю правильності визначення задекларованої ним митної вартості товарів.
ІІ. Рух справи
Ухвалою від 06.10.2025 суддя прийняв позовну заяву до розгляду й відкрив провадження у справі.
Заходи забезпечення позову та доказів, у тому числі шляхом їх витребування, не вживались.
ІІІ. Фактичні обставини справи
31.07.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТрейдМост» та компанією «BAZHOU YOYO INTERNATIONAL TRADE CO., LTD» China (постачальник, продавець) укладено зовнішньоекономічний Контракт №TNZ202431, відповідно до якого продавець поставляє та передає у власність Покупця меблі, а Покупець приймає та оплачує Товар згідно з інвойсами, які є невід`ємною частиною Контракту. 
Згідно з Рахунком-фактурою (інвойсом) №TNZ25030414 від 26.04.2025 покупець придбав у продавця товар, загальною вартістю товару 15 437,60 дол. США. 
Позивач, з метою митного оформлення вказаного товару 23.07.2025 подав до Львівської митниці електронну митну декларацію №25UA209170063490U2, відповідно до якої заявлено до митного оформлення імпортний товар з найменуванням, описом та характеристикою, зазначеними у графі 31 митної декларації, зокрема на які прийняті оскаржувані рішення (тов. 1 – Меблі для сидіння – крісла, з оббивкою з тканини (екошкіра), з металевим каркасом, що обертаються з регульованою висотою.) 
Одночасно, декларантом до митного контролю, разом з митною декларацією №25UA209170063490U2 в якості підстави для застосування основного методу було надано наступні документи, які містять відомості щодо ціни товару та дають можливість обчислити її, зазначені у графі 44 митної декларації:
- Зовнішньоекономічний договір (контракт) №TNZ202431 від 31.07.2024;
- Рахунок-проформа №TNZ25030414 від 05.03.2025;
- Рахунок-фактура (iнвойс) №TNZ25030414 від 26.04.2025;
- Пакувальний лист б/н від 26.04.2025;
- Банківський платіжний документ, що стосується товару №108 від 07.03.2025;
- Банківський платіжний документ, що стосується товару №126 від 23.05.2025;
- Договір транспортного експедирування №3007/24-01 від 30.07.2024;
- Рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг від виконавця договору (контракту) про транспортно-експедиційні послуги №2507093 від 09.07.2025;
- Коносамент №XM250500020 від 03.05.2025;
- Накладна УМВС №31520664 від 09.07.2025;
- Автотранспортна накладна №TNZ25030414 від 22.07.2025;
- Митна декларація країни відправлення №021720250000110993 від 29.04.2025. 
За наслідками опрацювання наданих документів Львівська митниця надіслала повідомлення від митниці декларанту про подання додаткових документів для підтвердження митної вартості.
Декларант просив визнати та погодити митну вартість на основі поданих документів та на вимогу надав наступні документи:
- Прайс лист;
- Інтернет пропозиція. 
23.07.2025 Львівська митниця прийняла Рішення про коригування митної вартості товарів № UA209000/2025/900444/2, 
Львівська митниця відмовила у митному оформленні задекларованого товару, у зв`язку з чим оформлено Картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209170/2025/001140. 
Підставою для відмови у митному оформленні було прийняте митницею рішення про коригування митної вартості товарів від 23.07.2025 №UA209000/2025/900444/2. 
На виконання вимог Рішення про коригування декларант подав нову митну декларацію, якій присвоєно номер №25UA209170063738U0 та 23.07.2025 така оформлена Львівською митницею у митному відношенні. За митною декларацією ТОВ сплачено податків у 247143,66 гривень. Як наслідок різниця між сумою митних платежів, що повинен був сплатити при оподаткуванні товару та сплатив, внаслідок прийняття оскаржуваного рішення про коригування митної вартості, становить 88 998,61 гривень.
Згідно з Рахунком-фактурою (інвойсом) №TNZ25030413 від 05.05.2025 покупець придбав у продавця товар, загальною вартістю товару 11 838,50 дол. США. 
Позивач, з метою митного оформлення вказаного товару 28.07.2025 подав до Львівської митниці електронну митну декларацію №25UA209170064756U4, відповідно до якої заявлено до митного оформлення імпортний товар з найменуванням, описом та характеристикою, зазначеними у графі 31 митної декларації, зокрема на які прийняті оскаржувані рішення (тов. 1 – Меблі для сидіння – крісла, з оббивкою з тканини (екошкіра), з металевим каркасом, що обертаються з регульованою висотою.). 
Одночасно, декларант до митного контролю, разом з митною декларацією №25UA209170064756U4 в якості підстави для застосування основного методу надав документи, які містять відомості щодо ціни товару та дають можливість обчислити її, зазначені у графі 44 митної декларації, а саме:
- Зовнішньоекономічний договір (контракт) №TNZ202431 від 31.07.2024;
- Рахунок-проформа №TNZ25030413 від 05.03.2025;
- Рахунок-фактура (iнвойс) №TNZ25030413 від 05.05.2025;
- Пакувальний лист від 05.05.2025; 
- Банківський платіжний документ, що стосується товару №107 від 07.03.2025;
- Банківський платіжний документ, що стосується товару №129 від 03.06.2025;
- Договір про транспортно-експедиторське обслуговування №31.07.2024/25 від 31.07.2024;
- Рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг від виконавця договору (контракту) про транспортно-експедиційні послуги №LS-4660999 від 15.07.2025;
- Коносамент №QN25040544 від 11.05.2025;
- Накладна УМВС №31520839 від 13.07.2025;
- Автотранспортна накладна №470508 від 25.07.2025;
- Митна декларація країни відправлення №021720250000120402 від 07.05.2025. 
За наслідками опрацювання наданих документів Львівська митниця надіслала повідомлення від митниці декларанту про подання додаткових документів для підтвердження митної вартості.
Декларант просив визнати та погодити митну вартість на основі поданих документів та на вимогу надав такі документи, а саме:
- Прайс лист;
- Інтернет-пропозицію
28.07.2025 Львівська митниця прийняла рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2025/900455/2, 
Львівська митниця відмовила у митному оформленні задекларованого товару, у зв`язку з чим оформлено Картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209170/2025/064125. 
Підставою для відмови у митному оформленні прийняте митницею рішення про коригування митної вартості товарів від 28.07.2025 №UA209000/2025/900455/2. 
На виконання вимог рішення про коригування декларант подав нову митну декларацію, якій присвоєно номер №25UA209170065261U0, та 28.07.2025 така оформлена Львівською митницею у митному відношенні. За митною декларацією позивач сплатив податків у сумі 206971,37 гривень (інформація відображена у графі В даної декларації). Як наслідок різниця між сумою митних платежів, що повинен був сплатити при оподаткуванні товару та сплатив, внаслідок прийняття оскаржуваного рішення про коригування митної вартості, становить 81495,34 гривень.
Згідно з Рахункою-фактурою (інвойсом) №TNZ25030416 від 03.05.2025 покупець придбав у продавця товар, загальною вартістю товару 14 796,75 дол. США. 
Позивач, з метою митного оформлення вказаного товару 29.07.2025 подав до Львівської митниці електронну митну декларацію №25UA209170065306U6, відповідно до якої заявлено до митного оформлення імпортний товар з найменуванням, описом та характеристикою, зазначеними у графі 31 митної декларації, зокрема, щодо яких прийняті оскаржувані рішення, (тов. 1 – меблі для сидіння – крісла з оббивкою з тканини (екошкіра), з металевим каркасом, що обертаються з регульованою висотою, тов. 2 – меблі дерев`яні (стіл) для столових та житлових кімнат., тов.3 - меблі металеві для столових та житлових кімнат (столи та полиці).). 
Одночасно, декларант до митного контролю, разом з митною декларацією №25UA209170065306U6 в якості підстави для застосування основного методу надав документи, які місять відомості щодо ціни товару та дають можливість обчислити її, зазначені у графі 44 митної декларації, а саме:
- Зовнішньоекономічний договір (контракт) №TNZ202431 від 31.07.2024;
- Рахунок-проформа №TNZ25030416 від 05.03.2025;
- Рахунок-фактура (iнвойс) №TNZ25030416 від 03.05.2025;
- Пакувальний лист б/н від 03.05.2025;
- Банківський платіжний документ, що стосується товару №110 від 10.03.2025;
- Банківський платіжний документ, що стосується товару №131 від 03.06.2025;
- Договір про транспортно-експедиторське обслуговування №31.07.2024/25 від 31.07.2024;
- Рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг від виконавця договору (контракту) про транспортно-експедиційні послуги №LS-4661007 від 15.07.2025;
- Коносамент №QN25040545 від 11.05.2025;
- Накладна УМВС №31520881 від 14.07.2025;
- Автотранспортна накладна № 471064 від 28.07.2025;
- Митна декларація країни відправлення №021720250000119857 від 07.05.2025. 
За наслідками опрацювання наданих документів Львівська митниця надіслала повідомлення від митниці декларанту про подання додаткових документів для підтвердження митної вартості.
Декларант просив визнати та погодити митну вартість на основі поданих документів та на вимогу надав такі документи, а саме:
- Прайс лист;
- Інтернет-пропозицію.
29.07.2025 Львівська митниця прийняла рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2025/900463/2. 
Львівська митниця відмовила у митному оформленні задекларованого товару, у зв`язку з чим оформлено Картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209170/2025/064139. 
Підставою для відмови у митному оформленні слугувало прийняте митницею рішення про коригування митної вартості товарів від 29.07.2025 №UA209000/2025/900463/2. 
На виконання вимог Рішення про коригування декларант подав нову митну декларацію, якій присвоєно номер №25UA209170065617U1, та 29.07.2025 така оформлена Львівською митницею у митному відношенні. За митною декларацією ТОВ сплачено податків у сумі 316 385,94 гривень (інформація відображена у графі В даної митної декларації). Як наслідок різниця між сумою митних платежів, що повинен був сплатити при оподаткуванні товару та сплатив, внаслідок прийняття оскаржуваного рішення про коригування митної вартості, становить 166 557,15 гривень.
Вважаючи рішення відповідача щодо коригування митної вартості протиправними, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
IV. Позиція суду
і. Вихідні положення
Частина друга статті 19 Конституції України від 28.06.1991 № 254к/96-ВР визначає обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вказана норма основного закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
“На підставі” означає, що суб`єкт владних повноважень: повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.
“У межах повноважень” означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень,не перевищуючи їх.
“У спосіб” означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.
Перевіряючи оскаржене рішення на предмет відповідності критеріям правомірності, суд зазначає наступне. 
Суд здійснює перевірку юридичної та фактичної обґрунтованості мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу оскаржених рішень крізь призму положень частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України), яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
Аналізуючи оскаржене рішення, суд вказує, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до частини другої статті 2 КАС України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункту 36, від 01.07.2003 вказав, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: взяти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.
При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.
При цьому, прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.
Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.
Надаючи оцінку правомірності рішенню відповідача про коригування митної вартості товарів , суд виходить з наступного.
Відносини, пов`язані із справлянням митних платежів регулюються, серед іншого Митним кодексом України у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі - МК України).
Так, відповідно до частини першої статті 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Відповідно до частини другої вказаної статті Кодексу, основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
Частина третя статті 57 МК України передбачає, що кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм згаданого Кодексу.
Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 згаданого Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності (частина четверта статті 57 МК України).
Відповідно до статті 63 МК України, у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58-63 згаданого Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GAТТ).
Митна вартість, визначена згідно з положеннями згаданої статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостях
Відсутність аналізу підстав, за яких митний орган дійшов висновку про коригування митної вартості, унеможливлює прийняття обґрунтованого рішення, адже вказані обставини є ключовими під час дослідження правомірності прийнятого митним органом рішення.
Відтак, надаючи правову оцінку застосуванню контролюючим органу резервного методу коригування митної вартості, суд повинен дослідити те, чи було дотримано умов, за яких митний орган повинен застосовувати методи визначення митної вартості під час коригування вартості, оскільки саме дотримання таких умов в поєднанні з належним обґрунтуванням необхідності їх застосування і є підтвердженням правомірності рішенням. Поряд з цим, порушення будь-якої умови, під час прийняття рішення, є підставою для визнання такого рішення протиправним та скасування.
За таких обставин суд повинен дослідити дотримання умов, за яких виник предмет спору. Вказане узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 01.10.2021 у справі № 140/947/20.
Відтак у вимірі спірних правовідносин суд вважає за доцільне проаналізувати наявність у митного органу підстав для витребування додаткових доказів на підтвердження заявленої декларантом митної вартості товару.
iі. Аналіз обґрунтованості виставлення відповідачем вимоги про витребування додаткових документів на підтвердження заявленої декларантом митної вартості
Стаття 49 МК України визначає, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Відповідно до статті 52 МК України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII згаданого Кодексу та згаданою главою.
Частиною другою статті 52 МК України передбачено, що декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації.
Частина перша статті 53 МК України визначає, що у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Перелік документів, що підтверджують заявлену митну вартість товарів та додаткових документів на вимогу митного органу наведено у статті 53 Митного кодексу України.
Частиною третьою статті 53 МК України встановлено обов`язок декларанта або уповноваженої ним особи на письмову вимогу митного органу протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Положеннями частини четвертої вказаної статті визначено, що у разі якщо митний орган має обґрунтовані підстави вважати, що існуючий взаємозв`язок між продавцем і покупцем вплинув на заявлену декларантом митну вартість, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу, крім документів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, подає (за наявності) визначені в ній документи.
Відповідно до частини першої статті 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.
Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребовування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей.
Наявність обґрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів є імперативною умовою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. При цьому в розумінні наведених статей сумніви митниці є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 02.03.2021 у справі № 809/857/17.
Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.
Разом з тим, витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Окрім цього, суд зауважує, що, встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, орган митної служби повинен вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 810/3397/16 та від 18.08.2021 у справі №821/1050/17).
Згідно з положеннями статті 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм згаданого Кодексу.
У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 МК України за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 згаданого Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 згаданого Кодексу.
При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.
У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 згаданого Кодексу.
Частиною другою статті 55 МК України встановлено, що прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити 1)обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; 2) наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; 3) вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 згаданого Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана митним органом; 4) обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд бере до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 08.10.2019 у справі №803/776/17, згідно з яким декларант не зобов`язаний (звільнений від обов`язку) доводити правильність заявленої ним митної вартості: його твердження про розмір митної вартості вважається правомірним, поки протилежне не буде доведено контролюючим органом. Водночас, неподання декларантом документів, перелічених у частині другій статті 53 МК України, саме собою не тягне для нього негативних правових наслідків та не може тягнути за собою відмову у митному оформленні товарів за заявленою декларантом митною вартістю та, як наслідок, коригування митної вартості товарів з тих підстав, коли контролюючий орган вважає, що таке неподання зумовило неповноту та/або недостовірність відомостей про митну вартість.
За таких обставин суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що тягар доказування заявленої митної вартості покладається на декларанта. 
Резюмуючи надання оцінки наявності у відповідача підстав для витребування додаткових доказів, суд звертає увагу на те, що митний орган, здійснюючи контроль правильності визначення митної вартості, повинен брати до уваги лише ті докази, які стосуються предмета доказування. У процедурах контролю за митною вартістю товару предметом доказування є ціна товару та інші складові митної вартості товару. У свою чергу, умови чи терміни оплати безпосередньо ціни товару не стосуються. У зв`язку з цим відомості про умови чи терміни оплати товару не повинні братися митним органом до уваги при контролі за митною вартістю.
Щодо рішення про коригування митної вартості від 23.07.2025 №UA209000/2025/900444/2, суд зазначає таке.
Суд встановив, що в оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості від 23.07.2025 №UA209000/2025/900444/2 відповідач зазначив, що відповідно до пункту 11 наданого до митного оформлення Контракту №TNZ202431 від 31.07.2024, контракт набирає чинності з його підписання і діє до моменту виконання сторонами всіх зобов`язань щодо нього у повному обсязі. У той же час контракт не визначає поняття момент повного виконання. При цьому, із урахуванням того, що контракт укладено у м. Львів, Україна, то до такого застосовується законодавство України, а відтак строк дії договору обов`язково погоджується при укладенні сторонами (ч.3 ст.180 ГКУ). При цьому строк – є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія. Однак контракт не містить положень щодо строку дії контракту, що не дозволяє перевірити його чинність на момент подання митної декларації щодо оцінюваних товарів. 
Суд зазначає, що відповідно до абзацу 13 статті 1 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» зовнішньоекономічний договір (контракт) є домовленістю двох або більше суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та їх іноземних контрагентів, спрямованою на встановлення, зміну або припинення їх взаємних прав та обов`язків у зовнішньоекономічній діяльності.
Разом з тим суд звертає увагу, що відповідач у своєму рішенні посилається на норми Господарського кодексу України, який згідно з частиною 3 статті 17 Закону України №4196-IX «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» від 09.01.2025 визнано таким, що втратив чинність з дня введення в дію цього Закону, тобто з 28.08.2025. Таким чином, формуючи відповідні висновки, митний орган застосував норми нечинного законодавства.
Суд зазначає, що форма і порядок укладення зовнішньоекономічного договору (контракту), а також права та обов`язки його сторін регулюються Законом України «Про міжнародне приватне право» та іншими законами України. При цьому такий договір може бути визнаний недійсним виключно у судовому порядку у разі його невідповідності вимогам законодавства України або чинним міжнародним договорам, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.
Щодо доводів відповідача про відсутність визначеного строку договору, суд зазначає, що відповідно до статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права та виконувати свої обов`язки відповідно до договору, а не лише певний момент у часі, як помилково зазначено відповідачем.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 згаданого Кодексу. Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність прямо встановлена законом (нікчемний правочин), і в такому випадку визнання його недійсним судом не вимагається.
Відповідно до частин першої, третьої, п`ятої, шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити згаданому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка його вчиняє, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх дітей.
Частина перша статті 220 ЦК України визначає, що у разі недодержання сторонами вимоги закону щодо нотаріального посвідчення договору такий договір є нікчемним. Водночас чинне законодавство не встановлює обов`язку нотаріального посвідчення зовнішньоекономічного договору, укладеного між юридичними особами.
Суд звертає увагу, що в оскаржуваному рішенні відповідач не зазначає жодних належних обґрунтувань та не посилається на норми чинного законодавства, які б прямо визначали недійсність спірного договору. У зв`язку з цим слід врахувати положення статті 204 ЦК України, відповідно до яких правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Оскільки відповідачем не наведено жодної норми закону, яка б свідчила про недійсність укладеного сторонами зовнішньоекономічного договору, а також відсутнє рішення суду про визнання його недійсним, такий договір є правомірним.
Крім того, судом встановлено, що подальші дії відповідача, а саме здійснення митного оформлення товару після винесення оскаржуваних рішень про коригування митної вартості, свідчать про фактичне визнання митним органом зовнішньоекономічного контракту №TNZ202431 від 31.07.2024 як чинного, оскільки будь-які застереження, зокрема картки відмови чи протоколи про порушення митних правил, при випуску товару у вільний обіг відсутні.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх його істотних умов. Істотними є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Суд бере до уваги, що пунктом 11 Контракту «Інші умови договору» передбачено, що договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Водночас пунктом 3 Контракту «Ціна та загальна вартість» визначено, що загальна вартість товару, який постачається за цим контрактом, становить не більше 1000000,00 USD.
Таким чином, наведені умови свідчать про те, що Контракт №TNZ202431 від 31.07.2024 є довгостроковим, розрахованим на багаторазові поставки товару до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, що повністю відповідає положенням цивільного законодавства України.
Суд також звертає увагу на те, що виконання контракту є цивільно-правовою категорією, яка самостійно визначається сторонами договірних відносин, виходячи із конкретного змісту цивільно-правового зобов`язання. Відповідач в оскарженому рішенні не обґрунтував, яка саме норма закону уповноважує посадову особу митниці визначати момент повного виконання зобов`язання. Крім цього, суд не встановив правового зв`язку між обставиною щодо своєчасності виконання контракту та її впливу на визначення митної вартості товару. Тобто, відповідач не є тим органом, на якого законодавством покладено обов`язок здійснювати контроль за виконанням цивільно-правових угод. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.10.2018 №815/137/17.
Окрім цього, у оскарженому рішенні відповідач зазначив, що договір про транспортно-експедиторське обслуговування від 30.07.2024 №3007/24-01 зазначений в графі 44 МД проте сам документ до митного оформлення не поданий.
Як встановив суд, Договір від 30.07.2024 №3007/24-01 зазначений у МД №25UA209170063490U2 з позначкою «m». Такий договір зазначений посадовою особою митниці у Картці відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, №UA209170/2025/001140. транспортних засобів комерційного призначення.
Позначка «m» біля коду у графі 44 митної декларації (згідно з Порядком заповнення митних декларацій за формою єдиного адміністративного документа, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 30 травня 2012 року № 651, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 серпня 2012 р. за № 1372/21684) означає, що вказаний документ надавався митному органу в попередніх випадках митного оформлення товарів із застосуванням МД.
З таких підстав, суд вважає аргументи відповідача у цій частині безпідставними та необґрунтованими.
Окрім цього, у оскарженому рішенні відповідач зазначив, що згідно з товаросупровідними документами транспортування товару здійснювалось за маршрутом порт XINGANG, Китай – порт Гданськ, Польща м. Мостиська, Україна на заявлених умовах поставки FOB – XINGANG, Китай. При цьому, коносамент від 03.05.2025 за №XM250500020 підтверджує транспортування товару за маршрутами порт XINGANG, Китай – порт Гданськ, Польща; УМВС накладна від 09.07.2025 №31520664 за маршрутами порт Глівіце, Польща – с. Мостиська Другі, Україна; CMR від 22.07.2025 за № TNZ25030414 за маршрутом с.Мостиська Другі, Україна –м. Мостиська, Україна. Зазначене свідчить про перевезення товару за маршрутом порт Гданськ, Польща Глівіце, Польща (відстань близько 500 км), а також здійснення навантаження/ перевантаження товару у Глівіце, Польща. Таким чином до митного оформлення не подано транспортний документ від Гданську до Глівіце, а також документи які підтверджують витрати по навантаженню/ розвантаженню та перевезенні товару в Глівіце, що не дає змоги митному органу здійснити перевірку складових митної вартості.
Як зазначає позивач, ТОВ «ФОРМАГ» (експедитор) надав ТОВ «ТРЕЙДМОСТ» лист від 16.09.2025, у якому зазначено, що надано роз`яснення щодо маршруту контейнера №MRSU3499585 доставленого за коносаментом №XM250500020 з п. Ксинганг (Китай) до п.Гданськ (Польща). Після прибуття судна до п.Гданськ (Польща), контейнер перевантажений для подальшого залізничного транспортування до с.п. Мостиська (Україна). Згідно з логістичним маршрутом, усі контейнери, що надходять до п. Гданськ (Польща), направляються на с.п. Глівіце (Польща) для формування поїздів за різними напрямками, включаючи напрямок до с.п. Мостиська (Україна). Відправлення контейнера з с.п. Глівіце (Польща) є стандартною частиною операційної схеми, яку використовує залізничний оператор. Звертаємо увагу, що залізничний оператор не надає окремої ЗД накладної, яка б охоплювала внутрішній відрізок маршруту між п. Гданськ (Польща) і с.п. Глівіце (Польща). Переміщення на цій ділянці здійснюється як частина внутрішнього логістичного процесу оператора та не оформлюється окремим транспортним документом. Окремо зазначено, що вартість навантажувально-розвантажувальних робіт, а також переміщення контейнера між п.Гданськ (Польща) і с.п. Глівіце (Польща) входить до вартості послуг (надбавка до фрахту (міжнародне перевезення за єдиним транспортним документом), зазначених у рахунку №2507093 від 09.07.2025.
З таких підстав суд вважає, що описане відповідачем зауваження щодо неподання замовлення жодним чином не стосуються неможливості визнання задекларованої митної вартості.
Окрім цього, у оскарженому рішенні відповідач зазначив, що митна декларації країни експорту від 29.04.2025 №021720250000110993 не може бути взята до уваги як документ, що підтверджує факт експорту товарів, через відсутність в ній дати експорту, у зв`язку з чим наведені в ній відомості не є остаточними.
Так, митна декларація країни відправлення в розумінні частини другої статті 53 Митного кодексу України не є документом, який підтверджує митну вартість товарів, натомість відповідно до частини шостої статті 53 Митного кодексу України її декларант може подати за власним бажанням.
Крім того, згідно з пунктом 7 частини третьої статті 53 Митного кодексу України копія митної декларації країни відправлення є додатковим документом, що подається (за наявності) декларантом для підтвердження заявленої митної вартості товарів.
Більше того, позивач не може впливати на заповнення експортної декларації і тому подає її митниці в такому вигляді, в якому отримує від відправника.
З огляду на викладене, суд вважає, що аргументи відповідача у цій частині не впливають на числові значення митної вартості товару.
Щодо рішення про коригування митної вартості від 28.07.2025 №UA209000/2025/900455/2, суд зазначає таке.
Суд встановив, що в оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості від 28.07.2025 №UA209000/2025/900455/2 відповідач зазначив, що відповідно до п.11 наданого до митного оформлення Контракту №TNZ202431 від 31.07.2024, контракт набирає чинності з його підписання і діє до моменту виконання сторонами всіх зобов`язань щодо нього у повному обсязі. У той же час Контрактом не визначено поняття момент повного виконання. При цьому, із урахуванням того, що контракт укладено у м. Львів, Україна, то до такого застосовується законодавство України, а відтак строк дії договору обов`язково погоджується при укладенні сторонами (частина третя статті 180 Господарського кодексу України). При цьому строк – є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія. Однак контракт не містить положень щодо строку дії контракту, що не дозволяє перевірити його чинність на момент подання митної декларації щодо оцінюваних товарів.
Суд зазначає, що відповідно до абзацу 13 статті 1 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» зовнішньоекономічний договір (контракт) є домовленістю двох або більше суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та їх іноземних контрагентів, спрямованою на встановлення, зміну або припинення їх взаємних прав та обов`язків у зовнішньоекономічній діяльності.
Разом з тим суд звертає увагу на те, що відповідач у своєму рішенні посилається на норми Господарського кодексу України, який згідно з частиною 3 статті 17 Закону України №4196-IX «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» від 09.01.2025 визнано таким, що втратив чинність з дня введення в дію цього Закону, тобто з 28.08.2025. Таким чином, формуючи відповідні висновки, митний орган застосував норми нечинного законодавства.
Суд зазначає, що форма і порядок укладення зовнішньоекономічного договору (контракту), а також права та обов`язки його сторін регулюються Законом України «Про міжнародне приватне право» та іншими законами України. При цьому такий договір може бути визнаний недійсним виключно у судовому порядку у разі його невідповідності вимогам законодавства України або чинним міжнародним договорам, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.
Щодо доводів відповідача про відсутність визначеного строку договору, суд зазначає, що відповідно до статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права та виконувати свої обов`язки відповідно до договору, а не лише певний момент у часі, як помилково зазначено відповідачем.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність прямо встановлена законом (нікчемний правочин), і в такому випадку визнання його недійсним судом не вимагається.
Відповідно до частин першої, третьої, п`ятої, шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка його вчиняє, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх дітей.
Частина перша статті 220 ЦК України визначає, що у разі недодержання сторонами вимоги закону щодо нотаріального посвідчення договору такий договір є нікчемним. Водночас чинне законодавство не встановлює обов`язку нотаріального посвідчення зовнішньоекономічного договору, укладеного між юридичними особами.
Суд звертає увагу, що в оскаржуваному рішенні посадова особа митниці не наводить жодних належних обґрунтувань та не посилається на норми чинного законодавства, які б прямо визначали недійсність спірного договору. У зв`язку з цим слід врахувати положення статті 204 ЦК України, відповідно до яких правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Оскільки відповідач не наведено жодної норми закону, яка б свідчила про недійсність укладеного сторонами зовнішньоекономічного договору, а також відсутнє рішення суду про визнання його недійсним, такий договір є правомірним.
Крім того, суд встановив, що подальші дії відповідача, а саме здійснення митного оформлення товару після винесення оскаржуваних рішень про коригування митної вартості, свідчать про фактичне визнання митним органом зовнішньоекономічного контракту №TNZ202431 від 31.07.2024 як чинного, оскільки будь-які застереження, зокрема картки відмови чи протоколи про порушення митних правил, при випуску товару у вільний обіг відсутні.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх його істотних умов. Істотними є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Суд бере до уваги, що пунктом 11 Контракту «Інші умови договору» передбачено, що договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Водночас пунктом 3 Контракту «Ціна та загальна вартість» визначено, що загальна вартість товару, який постачається за цим контрактом, становить не більше 1000000,00 USD.
Таким чином, наведені умови свідчать про те, що Контракт №TNZ202431 від 31.07.2024 є довгостроковим, розрахованим на багаторазові поставки товару до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, що повністю відповідає положенням цивільного законодавства України.
Окрім цього, у оскарженому рішенні відповідач зазначив, що відповідно до договору на транспортно-експедиторське обслуговування від 31.07.2024 №31.07.2024/25 передбачено 100% передоплата. Декларант не подав банківських платіжних документів про оплату за транспортно-експедиційні послуги, що не дає можливості в повному обсязі здійснити перевірку числових значень складових митної вартості.
Суд висновує про те, що нездійснення передоплати може свідчити про невиконання покупцем умов контракту, в частині розрахунків між сторонами, проте не може свідчити про заниження митної вартості.
Суд також звертає увагу на те, що виконання контракту є цивільно-правовою категорією, яка самостійно визначається сторонами договірних відносин, виходячи із конкретного змісту цивільно-правового зобов`язання. Відповідач в оскарженому рішенні не обґрунтував, яка саме норма закону уповноважує посадову особу митниці визначати момент повного виконання зобов`язання. Крім цього, суд не встановив правового зв`язку між обставиною щодо своєчасності виконання контракту та її впливу на визначення митної вартості товару. Тобто, відповідач не є тим органом, на якого законодавством покладено обов`язок здійснювати контроль за виконанням цивільно-правових угод. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.10.2018 №815/137/17.
Окрім цього, у оскарженому рішенні відповідач зазначив, що згідно з товаросупровідними документами транспортування товару здійснювалось за маршрутом порт TIANJIN/XINGANG, Китай – порт Гданськ, Польща – м. Мостиська, Україна на заявлених умовах поставки FOB TIANJIN/XINGANG, Китай. При цьому, коносамент від 11.05.2025 за №QN25040544 підтверджує транспортування товару за маршрутами порт TIANJIN/XINGANG, Китай порт Гданськ, Польща; УМВС накладна від 13.07.2025 №31520839 за маршрутами порт Глівіце, Польща – с. Мостиська Другі, Україна; CMR від 25.07.2025 за №470508 за маршрутом с. Мостиська Другі, Україна –м. Мостиська, Україна. Зазначене свідчить про перевезення товару за маршрутом порт Гданськ, Польща Глівіце, Польща (відстань близько 500 км), а також здійснення навантаження/ перевантаження товару у Глівіце, Польща. Таким чином до митного оформлення не подано транспортний документ від Гданську до Глівіце, а також документи які підтверджують витрати по навантаженню/ розвантаженню та перевезенні товару в Глівіце, що не дає змоги митному органу здійснити перевірку складових митної вартості.
Як зазначає позивач, ТОВ «ФОРМАГ» (експедитор) надав ТОВ «ТРЕЙДМОСТ» лист від 16.09.2025, у якому зазначено про надання роз`яснення щодо маршруту контейнера №MRSU3499585, доставленого за коносаментом №XM250500020 з п. Ксинганг (Китай) до п.Гданськ (Польща). Після прибуття судна до п.Гданськ (Польща) контейнер перевантажений для подальшого залізничного транспортування до с.п. Мостиська (Україна). Згідно з логістичним маршрутом усі контейнери, що надходять до п. Гданськ (Польща), направляються на с.п. Глівіце (Польща) для формування поїздів за різними напрямками, включаючи напрямок до с.п. Мостиська (Україна). Відправлення контейнера з с.п. Глівіце (Польща) є стандартною частиною операційної схеми, яку використовує залізничний оператор. Звертає увагу на те, що залізничний оператор не надає окремої ЗД накладної, яка б охоплювала внутрішній відрізок маршруту між п. Гданськ (Польща) і с.п. Глівіце (Польща). Переміщення на цій ділянці здійснюється як частина внутрішнього логістичного процесу оператора та не оформлюється окремим транспортним документом. Окремо зазначено, що вартість навантажувально-розвантажувальних робіт, а також переміщення контейнера між п.Гданськ (Польща) і с.п. Глівіце (Польща) входить до вартості послуг (надбавка до фрахту (міжнародне перевезення за єдиним транспортним документом), зазначених у рахунку №2507093 від 09.07.2025.
З таких підстав, суд висновує, що аргументи відповідача щодо неподання замовлення жодним чином не стосуються неможливості визнання задекларованої митної вартості.
Окрім цього, у оскарженому рішенні відповідач зазначив, що митна декларації країни експорту від 07.05.2025 №021720250000120402 не може бути взята до уваги як документ, що підтверджує факт експорту товарів, через відсутність в ній дати експорту, у зв`язку з чим наведені в ній відомості не є остаточними.
Так, митна декларація країни відправлення в розумінні частини другої статті 53 Митного кодексу України не є документом, який підтверджує митну вартість товарів, натомість відповідно до частини шостої статті 53 Митного кодексу України її декларант може подати за власним бажанням.
Крім того, згідно з пунктом 7 частини третьої статті 53 Митного кодексу України копія митної декларації країни відправлення є додатковим документом, що подається (за наявності) декларантом для підтвердження заявленої митної вартості товарів.
Більше того, позивач не може впливати на заповнення експортної декларації і тому подає її митниці в такому вигляді, в якому отримує від відправника.
З огляду на викладене, суд вважає, що аргументи митного органу жодним чином не впливають на числові значення митної вартості товару.
Щодо рішення про коригування митної вартості від 29.07.2025 №UA209000/2025/900463/2, суд зазначає таке.
Суд встановив, що в оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості від 28.07.2025 №UA209000/2025/900455/2 відповідач зазначив, що відповідно до пункту 11 наданого до митного оформлення Контракту №TNZ202431 від 31.07.2024, контракт набирає чинності з його підписання і діє до моменту виконання сторонами всіх зобов`язань щодо нього у повному обсязі. У той же час Контракт не визначає поняття момент повного виконання. При цьому, із урахуванням того, що контракт укладено у м. Львів, Україна, то до такого застосовується законодавство України, а відтак строк дії договору обов`язково погоджується при укладенні сторонами (частина третя статті 180 Господарського кодексу України). При цьому строк - є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія. Однак контракт не містить положень щодо строку дії контракту, що не дозволяє перевірити його чинність на момент подання митної декларації щодо оцінюваних товарів.
Суд зазначає, що відповідно до абзацу 13 статті 1 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» зовнішньоекономічний договір (контракт) є домовленістю двох або більше суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та їх іноземних контрагентів, спрямованою на встановлення, зміну або припинення їх взаємних прав та обов`язків у зовнішньоекономічній діяльності.
Разом з тим суд звертає увагу, що відповідач у своєму рішенні посилається на норми Господарського кодексу України, який згідно з частиною 3 статті 17 Закону України №4196-IX «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» від 09.01.2025 визнано таким, що втратив чинність з дня введення в дію цього Закону, тобто з 28.08.2025. Таким чином, формуючи відповідні висновки, митний орган застосував норми нечинного законодавства.
Суд зазначає, що форма і порядок укладення зовнішньоекономічного договору (контракту), а також права та обов`язки його сторін регулюються Законом України «Про міжнародне приватне право» та іншими законами України. При цьому такий договір може бути визнаний недійсним виключно у судовому порядку у разі його невідповідності вимогам законодавства України або чинним міжнародним договорам, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.
Щодо доводів відповідача про відсутність визначеного строку договору, суд зазначає, що відповідно до статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права та виконувати свої обов`язки відповідно до договору, а не лише певний момент у часі, як помилково зазначено відповідачем.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність прямо встановлена законом (нікчемний правочин), і в такому випадку визнання його недійсним судом не вимагається.
Відповідно до частин першої, третьої, п`ятої, шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка його вчиняє, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх дітей.
Частина перша статті 220 ЦК України визначає, що у разі недодержання сторонами вимоги закону щодо нотаріального посвідчення договору такий договір є нікчемним. Водночас чинне законодавство не встановлює обов`язку нотаріального посвідчення зовнішньоекономічного договору, укладеного між юридичними особами.
Суд звертає увагу, що в оскаржуваному рішенні посадова особа митниці не наводить жодних належних обґрунтувань та не посилається на норми чинного законодавства, які б прямо визначали недійсність спірного договору. У зв`язку з цим слід врахувати положення статті 204 ЦК України, відповідно до яких правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Оскільки відповідачем не наведено жодної норми закону, яка б свідчила про недійсність укладеного сторонами зовнішньоекономічного договору, а також відсутнє рішення суду про визнання його недійсним, такий договір є правомірним.
Крім того, судом встановлено, що подальші дії відповідача, а саме здійснення митного оформлення товару після винесення оскаржуваних рішень про коригування митної вартості, свідчать про фактичне визнання митним органом зовнішньоекономічного контракту №TNZ202431 від 31.07.2024 як чинного, оскільки будь-які застереження, зокрема картки відмови чи протоколи про порушення митних правил, при випуску товару у вільний обіг відсутні.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх його істотних умов. Істотними є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Суд бере до уваги те, що пунктом 11 Контракту «Інші умови договору» передбачено, що договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Водночас пунктом 3 Контракту «Ціна та загальна вартість» визначено, що загальна вартість товару, який постачається за цим контрактом, становить не більше 1000000,00 USD.
Таким чином, наведені умови свідчать про те, що Контракт №TNZ202431 від 31.07.2024 є довгостроковим, розрахованим на багаторазові поставки товару до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, що повністю відповідає положенням цивільного законодавства України.
В оскарженому рішенні відповідач також зазначив, що відповідно до договору на транспортно-експедиторське обслуговування від 31.07.2024 №31.07.2024/25 передбачено 100% передоплата. Декларант не подав банківських платіжних документів про оплату за транспортно-експедиційні послуги, що не дає можливості в повному обсязі здійснити перевірку числових значень складових митної вартості.
Суд висновує про те, що нездійснення передоплати може свідчити про невиконання покупцем умов контракту, в частині розрахунків між сторонами, проте не може свідчити про заниження митної вартості.
Суд також звертає увагу на те, що виконання контракту є цивільно-правовою категорією, яка самостійно визначається сторонами договірних відносин, виходячи із конкретного змісту цивільно-правового зобов`язання. Відповідач в оскарженому рішенні не обґрунтував, яка саме норма закону уповноважує посадову особу митниці визначати момент повного виконання зобов`язання. Крім цього, суд не встановив правового зв`язку між обставиною щодо своєчасності виконання контракту та її впливу на визначення митної вартості товару. Тобто, відповідач не є тим органом, на якого законодавством покладено обов`язок здійснювати контроль за виконанням цивільно-правових угод. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.10.2018 №815/137/17.
В оскарженому рішенні відповідач також зазначив, що згідно з товаросупровідними документами транспортування товару здійснювалось за маршрутом порт TIANJIN/XINGANG, Китай – порт Гданськ, Польща – м. Мостиська, Україна на заявлених умовах поставки FOB TIANJIN/XINGANG, Китай. При цьому, коносамент від 11.05.2025 за №QN25040545 підтверджує транспортування товару за маршрутами порт TIANJIN/XINGANG, Китай порт Гданськ, Польща; УМВС накладна від 14.07.2025 №31520881 за маршрутами порт Глівіце, Польща – с. Мостиська Другі, Україна; CMR від 28.07.2025 за №471064 за маршрутом с. Мостиська Другі, Україна –м.Мостиська, Україна. Зазначене свідчить про перевезення товару за маршрутом порт Гданськ, Польща – Глівіце, Польща (відстань близько 500 км), а також здійснення навантаження/перевантаження товару у Глівіце, Польща. Таким чином до митного оформлення не подано транспортний документ від Гданську до Глівіце, а також документи які підтверджують витрати по навантаженню/ розвантаженню та перевезенні товару в Глівіце, що не дає змоги митному органу здійснити перевірку складових митної вартості.
Як зазначає позивач, ТОВ «ФОРМАГ» (експедитор) надав ТОВ «ТРЕЙДМОСТ» лист від 16.09.2025,у якому надано роз`яснення щодо маршруту контейнера №MRSU3499585 доставленого за коносаментом №XM250500020 з п. Ксинганг (Китай) до п. Гданськ (Польща). Після прибуття судна до п.Гданськ (Польща) контейнер перевантажений для подальшого залізничного транспортування до с.п. Мостиська (Україна). Згідно з логістичним маршрутом, усі контейнери, що надходять до п. Гданськ (Польща), направляються на с.п.Глівіце (Польща) для формування поїздів за різними напрямками, включаючи напрямок до с.п. Мостиська (Україна). Відправлення контейнера з с.п. Глівіце (Польща) є стандартною частиною операційної схеми, яку використовує залізничний оператор. Звертає увагу на те, що залізничний оператор не надає окремої ЗД накладної, яка б охоплювала внутрішній відрізок маршруту між п. Гданськ (Польща) і с.п. Глівіце (Польща). Переміщення на цій ділянці здійснюється як частина внутрішнього логістичного процесу оператора та не оформлюється окремим транспортним документом. Окремо зазначає, що вартість навантажувально-розвантажувальних робіт, а також переміщення контейнера між п. Гданськ (Польща) і с.п.Глівіце (Польща) входить до вартості послуг (надбавка до фрахту (міжнародне перевезення за єдиним транспортним документом), зазначених у рахунку №2507093 від 09.07.2025.
З таких підстав, суд висновує, що аргументи відповідача щодо неподання замовлення жодним чином не стосуються неможливості визнання задекларованої митної вартості.
Окрім цього, у оскарженому рішенні відповідач зазначив, що митна декларації країни експорту від 07.05.2025 №021720250000119857 не може бути взята до уваги як документ, що підтверджує факт експорту товарів, через відсутність в ній дати експорту, у зв`язку з чим наведені в ній відомості не є остаточними.
Так, митна декларація країни відправлення в розумінні частини другої статті 53 Митного кодексу України не є документом, який підтверджує митну вартість товарів, натомість відповідно до частини шостої статті 53 Митного кодексу України її декларант може подати за власним бажанням.
Крім того, згідно з пунктом 7 частини третьої статті 53 Митного кодексу України копія митної декларації країни відправлення є додатковим документом, що подається (за наявності) декларантом для підтвердження заявленої митної вартості товарів.
Більше того, позивач не може впливати на заповнення експортної декларації і тому подає її митниці в такому вигляді, в якому отримує від відправника.
З огляду на викладене, суд вважає, що вказане зауваження митного органу жодним чином не впливає на числові значення митної вартості товару.
Стосовно аргументів відповідача про те, що ним проводилися консультації із декларантом з метою визначення основи вартості товару, суд такі не бере до уваги, оскільки вважає, що формальне посилання відповідача в оскаржуваному рішенні на проведення консультацій із декларантом без фактичного їх проведення не може бути підтвердженням здійснення таких консультацій. Як вже зазначав суд, відповідач не конкретизував документи, які необхідно подати декларанту для підтвердження задекларованої митної вартості товару, що ставить під сумнів проведення таких консультацій в усній формі взагалі.
Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 14.06.2022 у справі №809/257/17.
Суд критично оцінює доводи відповідача щодо неподання позивачем додаткових документів до митного оформлення з огляду на таке.
Згідно з частиною третьою статті 53 Митного кодексу України митний орган має право у виняткових випадках на витребування додаткових документів.
В той же час, витребуванню підлягають лише ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а визначення митної вартості не за першим методом можливе тільки тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.07.2019 у справі №809/872/17.
Неподання декларантом додаткових документів не впливає на правильність визначення декларантом митної вартості товарів за першим методом, що підтверджується наданими до митного оформлення основними документами.
Неподання декларантом запитуваних митним органом документів, за відсутності обґрунтування неможливості визначення митної вартості товарів за першим методом, не є достатнім для висновку про наявність підстав для застосування митним органом іншого методу визначення митної вартості. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.08.2018 у справі №826/8799/16, від 19.12.2019 у справі № 810/5295/15, від 12.06.2020 у справі №826/4434/16.
Суд вважає, що твердження відповідача про те, що підставою для проведеного коригування стало те, що позивач не надав витребувані відповідачем додаткових документів, адже ці документи носять виключно інформаційний характер, а обов`язок щодо їх надання в декларанта на обґрунтований запит митниці відповідно до частини третьої статті 53 Митного кодексу України виникає лише за умови наявності таких документів у декларанта.
Відтак, ненадання документів, які відсутні в декларанта, не свідчить про неналежне виконання вимог митниці надати додаткові документи та в цілому не може свідчити про наявність розбіжностей у наданих документах.
Повноваження контролюючого органу витребувати додаткові документи стосується тільки тих документів, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статею 53 Митного кодексу України. Ненадання декларантом витребуваних контролюючим органом документів може бути підставою для коригування митної вартості у випадку, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують об`єктивних сумнів щодо достовірності наданої декларантом інформації. Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду справа № 809/857/17 від 02.03.2021, справа № 804/150/16 від 05.07.2022.
При цьому, відповідач не надав доказів того, що документи, подані позивачем для митного оформлення товару, є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації.
В адміністративних процедурах із митного контролю та митного оформлення орган доходів і зборів повинен обґрунтувати (довести) законність свого рішення (у цьому випадку рішення про відмову у митному оформленні товару за ціною позивача); відповідно рішення органу доходів і зборів не може ґрунтуватися на припущеннях, на сумнівах про повноту і достовірність відомостей про заявлену митну вартість товару; висновки цього органу повинні ґрунтуватися на достовірних і вичерпних доказах.
У свою чергу декларант не зобов`язаний (звільнений від обов`язку) доводити правильність заявленої ним митної вартості: його твердження про розмір митної вартості вважається правомірним, поки протилежне не буде доведено органом доходів і зборів. Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 02.07.2020 справа №803/916/17 та від 08.10.2019 справа №803/776/17.
Відповідач безпідставно поставив під сумнів митну вартість товару, зазначену позивачем та, як наслідок, весь поданий перелік документів і необґрунтовано витребував додаткові документи, оскільки відповідач не довів обставин, які б свідчили про існування у митного органу достатніх підстав для виникнення обґрунтованих сумнівів щодо правильності визначення позивачем числового значення митної вартості імпортованого товару.
iii. Щодо застосування резервного методу 
Частина друга статті 55 МК України визначає, що прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити: 1)обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; 2) наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; 3) вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 згаданого Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана митним органом; 4) обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування.
Так, у рішенні про коригування заявленої митної вартості, митний орган повинен навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію, яка використовувалася митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу.
Зазначені висновки випливають, зокрема, з приписів пункту 2.1 Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 № 598, за яким у випадку визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу (стаття 64 МК України) зазначаються докладна інформація та джерела, які використовувалися митним органом при її визначенні.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що рішення про коригування митної вартості товарів є обґрунтованим та мотивованим у контексті норм пунктів 2, 4 частини другої статті 55 МК України, якщо містить не лише дату та номер митної декларації, на підставі якої здійснено коригування митної вартості, а й порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за такими другорядними методами, як за ціною договору щодо ідентичних товарів, за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів, на основі віднімання вартості, резервний метод.
Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, відображеною у постанові від 18.08.2021 у справі № 160/4944/19 та у постанові від 04.11.2021 у справі №120/2634/19-а. 
Суд встановив:
- у рішенні про коригування митної вартості товарів від 23.07.2025 №UA209000/2025/900444/2 відповідач вказує, що джерелом інформації для коригування митної вартості товару слугувала МД № UA408020/2024/052221 від 21.10.2024, де митна вартість товару зі схожими характеристиками становить 1,6686 дол. США/кг., що свідчить про здійснення коригування митної вартості товарів за методом 2ґ;
- у рішенні про коригування митної вартості товарів від 28.07.2025 №UA209000/2025/900455/2 відповідач вказує, що основою для розрахунку слугувала митна вартість товару "крісла", оформленого за МД №UA100110/2025/528103 від 22.07.2025. Скоригована митна вартість склала 4,01 дол. США/кг, коригування на обсяг партії товару, комерційні рівні не здійснювалося оскільки заявлені показники оцінюваної партії товару відповідають таким у джерелі, що свідчить про здійснення коригування митної вартості товарів за методом 2ґ;
- у рішенні про коригування митної вартості товарів від 29.07.2025 №UA209000/2025/900463/2 відповідач вказує, що основою для розрахунку слугувала митна вартість товару 1 "крісла", оформленого за МД №UA209170/2025/42013 від 19.05.2025. Скоригована митна вартість склала 4,01 дол. США/кг., товару 2 "стіл", оформленого за МД №UA400040/2025/11971 від 20.05.2025, скоригована митна вартість склала 4,02 дол. США/кг., товару 3 "столи", оформленого за МД №UA500110/2025/4093 від 27.05.2025. Скоригована митна вартість склала 4,01 дол. США/кг. Коригування у зв`язку з відмінністю умов поставки не здійснювалося, оскільки митна вартість в джерелі визначена з урахуванням витрат до кордону України. Коригування на обсяг партії товару, комерційні рівні не здійснювалося оскільки заявлені показники оцінюваної партії товару відповідають таким у джерелі, що свідчить про здійснення коригування митної вартості товарів за методом 2ґ.
Верховний Суд у постанові від 05.02.2019 у справі № 816/1199/15, висловив позицію, згідно з якою у разі визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу, рішення про коригування заявленої митної вартості, окрім обов`язкових відомостей визначених частиною другою статті 55 МК України, має також містити порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за такими другорядними методами, як за ціною договору щодо ідентичних товарів, за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів, на основі віднімання вартості, резервний метод. 
При цьому, сама лише інформація з бази даних ЄАІС ДФС про вантажну митну декларацію, яка взята митним органом за основу при коригуванні митної вартості товару, не може бути достатнім доказом ціни, за якою відповідну партію товару, за такою декларацією, дійсно імпортовано до України. При здійсненні контролю за коригуванням митної вартості товару, проведеним органом доходів і зборів за другорядним методом (за ціною договору щодо ідентичних товарів; за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; за резервним методом), суд повинен вимагати від відповідача доведення того, що товар за певною митною вартістю дійсно був увезений до України, що митна вартість за відповідною вантажною митною декларацією не була відкоригована; що рішення про коригування (якщо воно приймалося) було оскаржене до суду та скасоване судом.
У всіх випадках, де посадові особи митниці брали за основу попередньо оформлені митні декларації, партії товарів не були співрозмірні з тими, що імпортувались нами, умови поставок були різними, однак жодного коригування проведено не було. 
З урахуванням викладеного, суд висновує про протиправність рішень відповідача про коригування митної вартості товарів від 23.07.2025 №UA209000/2025/900444/2, від 28.07.2025 №UA209000/2025/900455/2, від 29.07.2025 №UA209000/2025/900463/2, у зв`язку з чим такі необхідно скасувати. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.
V. Судові витрати
Відповідно до положень статті 139 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 7267,20 грн.
Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 243, 244, 245 КАС України, суд
в и р і ш и в:
позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ТрейдМост" до Львівської митниці про визнання протиправними та скасування рішень задовольнити повністю. 
Визнати протиправними та скасувати рішення Львівської митниці про коригування митної вартості товарів від 23.07.2025 №UA209000/2025/900444/2, від 28.07.2025 №UA209000/2025/900455/2, від 29.07.2025 №UA209000/2025/900463/2.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці код ЄДРПОУ 43971343, адреса: 79000, м. Львів, вул. Костюшка, 1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТрейдМост" код ЄДРПОУ 45413169, адреса: 81300, Львівська область, Яворівський район, м. Мостиська, вул. Грушевського М., 1/8 судовий збір у розмірі 7267 (сім тисяч двісті шістдесят сім) грн 20 коп.
Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя Гулик Андрій Григорович