ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року	Львів	Справа № 461/9181/25 пров. № А/857/2241/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача Шинкар Т.І.,
суддів Довгої О. І.,
Запотічного І. І.,
секретар судового засідання Лутчин А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу громадянина Азербайджану ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова (головуючий суддя Волоско І.Р.), ухвалене у відкритому судовому засіданні у м. Львові о 14 год 29 хв. 18 грудня 2025 року, у справі №461/9181/25 за позовом громадянина Азербайджану ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання незаконними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, рішення про примусове повернення до країни походження та рішення про заборону в`їзду на територію України,

В С Т А Н О В И В:

08.11.2025 громадянин Азербайджану ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання незаконними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, рішення про примусове повернення до країни походження та рішення про заборону в`їзду на територію України.
Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 18 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції входив з того, що під час розгляду справи встановлено, що при оформленні матеріалів про адміністративне правопорушення гр. ОСОБА_3 був ознайомлений зі своїми правами, мову розумів та просив справу розглядати без його участі, зауважень, клопотань та заяв не подавав, що підтверджується підписами у протоколі, постанові та рішеннях. Враховуючи вищезазначене, суд прийшов до висновку, що рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця №4601130100019842 від 30.10.2025 та рішення про заборону в`їзду в Україну строком на 3 роки, як і постанова про накладення адміністративного стягнення на позивача є законними та обґрунтованими.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, гр. ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Галицького районного суду м.Львова від 18 грудня 2025 року та позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що при розгляді матеріалів про адміністративне правопорушення та прийнятті оскаржуваних рішень його було неправомірно позбавлено права на адвоката і перекладача, адже він не володіє українською мовою. Вказує на те, що він не вміє читати чи писати українською мовою, він розуміє лише частково розмовну мову, частково може спілкуватися російською. Тому зміст рішень йому був не зрозумілий. Просить суд врахувати, що його було затримано працівниками міграційної служби у селі Керниця Львівського району Львівської області 29.10.202025 о 08 год. 30 хв., у нього був паспорт, який він надав працівникам міграційної служби. Він пояснив, що вибував у серпні 2025 року для отримання паспорту (дата видачі 15.08.2025), після чого знову в`їхав в Україну. Позивач не розумів, що порушив термін перебування, оскільки вважав, що термін буде рахуватись з 26.08.2025 року. Пояснював, що знаходиться в Україні з метою працевлаштування, надав документ, а саме дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства, виданий 16.09.2025 № 7994 у ТОВ «РЕСПЕКТ БУД ПРОЕКТ», отримав ідентифікаційний номер платника податку, знає, що в Україні потрібно працівників на будівництві, по спеціальності є будівельником. Також намагався пояснити, що звернувся у міграційну службу для отримання посвідки на тимчасове проживання, не ухилявся від відповідальності і не намагався порушити закон, однак ці пояснення було проігноровано працівником міграційної служби. Паспорт у позивача було вилучено та доставлено до міста Львова, де він надавав пояснення та підписував документи, надані йому працівниками установи; приблизно о 19 год. його відпустили, при цьому йому не пропонували перекладача та захисника. 03.11.2025 у м. Львові, вул. Руданського, 3, йому надали копії протоколу та постанови про адміністративне правопорушення, рішення від 30.10.2024 № 4601130100019842 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, а також паспорт, де було проставлено відмітку про прийняття рішення про примусове повернення від 30.10.2025 №109/2025, встановлено строк для виїзду 10 діб, зобов`язано залишити територію України до 09.11.2025. Звертає увагу, що він не відмовлявся від захисника і був доставлений до підрозділу ДМС України та затриманий більше трьох годин, працівники відповідно мали скласти протокол про адміністративне затримання та здійснити інформування Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про випадок затримання, чого зроблено не було. Не визнає, що йому були роз`яснені права, надруковані українського мовою на другому аркуші протоколу про адміністративне правопорушення, у тому числі право користуватися послугами адвоката і перекладача. Підпис позивача під цим друкованим переліком прав українською мовою без перекладу не свідчить, що йому вони були дійсно роз`яснені і зрозумілі. Також не визнає, що ним заявлялося клопотання про розгляд справи про адміністративне правопорушення без його участі. Звертає увагу на те, що допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_4 посадова особа Управління Служби Безпеки України у Львівській області зазначив, що в його присутності при складанні протоколу посадовою особою міграційної служби ОСОБА_5 було прочитано протокол українською мовою, яку позивач на його думку добре знає і володіє. Звертає увагу на те, що посадова особа свідок ОСОБА_4 взагалі не зазначений в жодному оскаржуваному документі.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції і необхідність залишення його без змін, а апеляційної скарги без задоволення. 
В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити, представник відповідача просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити та рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.
Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Азербайджанської Республіки, що підтверджується паспортом номер НОМЕР_1 , тип: РC, код держави: AZE, дата видачі: 15.08.2025, дійсний до ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження: Азербайджан.
Як убачається з матеріалів справи, 29.10.2025 о 18:44 посадовими особами ЗМУ ДМС було виявлено позивача - гр. Азербайджану ОСОБА_2 , який мав при собі паспорт Республіки Азербайджан НОМЕР_2 , вид. 15.08.2025, термін дії до 14.08.2035.
В паспорті позивача були наявні відмітки уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України про перетинання державного кордону України: в`їзд через ПП «Маяки-Удобне» 15.06.2025; виїзд через ПП «Маяки-Удобне» 07.08.2025; в`їзд через ПП «Мамалига» 26.08.2025 (підтверджується витягом з міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан» - відомості про осіб, які перетнули державний кордон), в подальшому територію України не залишав, що свідчить про перевищення строку перебування не більш як на 30 днів.
Відповідач вважав, що такі дії позивача порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, пп.2 пункту 2 Порядку № 150, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст.203 КУпАП - перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні не більш як на 30 днів, а так само недодержання ними встановлених законодавством вимог транзитного проїзду через територію України або вимог декларування чи реєстрації місця проживання (перебування).
У зв`язку з цим, 29.10.2025 відносно громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 посадовою особою Західного міжрегіонального управління державної міграційної служби складено протокол про адміністративне правопорушення від 29.10.2025 серія ПР МЛВ № 003231 (а.с.17-18).
Постановою про накладання адміністративного стягнення від 30.10.2025 серія ПН МЛВ № 003221 громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400,00 грн (а.с.19-20)
Як убачається із зазначеної постанови, 29.10.2024 о 16.09 год. за адресою: 79005, м.Львів, вул. Руданського, 3, встановлено перевищення встановленого строку перебування в Україні не більш як на 30 днів громадянином Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 .
30.10.2025 першим заступником начальника Західного міжрегіонального управління державної міграційної служби було винесено рішення № 4601130100019842 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 ; зобов`язано його покинути територію України у термін до 09.11.2025 року (а.с.21-22).
Як бачається із зазначеного рішення від 30.10.2025, гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 прибув на територію України 15.06.2025, вибув 07.08.2025 після чого прибув 26.08.2025 та до цього часу межі України не залишив, чим перевищив встановлений строк перебування в Україні не більш як на 30 днів, чим порушив положення ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Окрім цього, відносно громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 посадовою особою Західного міжрегіонального управління державної міграційної служби було прийнято рішення від 30.10.2025 №4601110100017994 про заборону в`їзду позивача в Україну строком на 3 (три) роки до 30.10.2028.
У паспорті гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 на реалізацію рішення про примусове повернення від 30.10.2025 №4601110100017994 поставлено штампи від 30.10.2025 за № 106/2025 та штамп від 30.10.2025 на реалізацію рішення про заборону в`їзду в Україну станом на три роки до 30 жовтня 2028 року.
Позивач не погоджуючись з постановою про накладення адміністративного стягнення від 30.10.2025 серія ПН МЛВ № 003221, рішенням від 30.10.2024 № 4601130100019839 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, а також рішенням про від 30.10.2025 про заборону в`їзду в Україну терміном на 3 роки, звернувся з цим позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VІ) та Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 № 353/271/150 (далі - Інструкція № 353/271/150), які визначають правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Так, приписи ст.3 Закону № 3773-VІ, які кореспондують з положеннями ст. 26 Конституції України, визначають, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Згідно з ч.ч. 1, 3-5 ст. 26 Закону № 3773-VІ ( в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення) іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Частиною 2 статті 26 Закону № 3773 визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.
Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.
Водночас, іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Згідно ч.3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Колегією суддів враховано, що відповідно до ст. 1 Угоди між КМУ та Урядом Азербайджанської Республіки про безвізові поїздки громадян, затвердженого постановою КМУ № 1565 від 24.10.2002, громадяни держави однієї Сторони, незалежно від місця їх постійного проживання, можуть в`їжджати, прямувати транзитом, виїжджати та перебувати на території держави іншої Сторони без віз з дотриманням правил перебування і реєстрації, що діють в цій державі, по документах, зазначених у Додатках 1 та 2 до цієї Угоди.
Згідно пп. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 15.02.2012№ 150 (далі Порядок №150), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території, зокрема, не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено законодавством та міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.
Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція № 353/271/150.
Згідно з п. 4 Інструкції № 353/271/150 іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.
Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України (п. 5 Інструкції № 353/271/150).
Відповідно до п. 2.6 Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною міграційною службою України, затвердженої наказом МВС України від 28 серпня 2013 року №825 передбачено, що у разі коли особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, не володіє мовою, якою ведеться провадження, протокол про правопорушення складається за участю перекладача.
Крім того, відповідно до п.2 розділу ІІ Інструкції 353/271/150 Рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства (додаток 3).
Згідно абз.3 п.10 розділу І Інструкції № 353/271/150, після оголошення іноземцю рішення про примусове повернення посадові особи з`ясовують у іноземця намір оскаржити згадане рішення. У разі висловлення іноземцем наміру оскаржити це рішення негайно повідомляється центр надання правової допомоги, якщо іноземець самостійно не уклав угоду з адвокатом.
Відповідно до п.2.3. Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, при складанні протоколу про правопорушення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються її права і обов`язки, передбачені статтею 63 Конституції України та статтею 268 КУпАП, про що робиться відмітка у протоколі про правопорушення.
При прийнятті рішення судом апеляційної інстанції враховано, що згідно п. 2.6. цього Порядку у разі коли особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, не володіє мовою, якою ведеться провадження, протокол про правопорушення складається за участю перекладача.
Перекладачем може бути особа, яка вільно володіє мовою, якою здійснюється провадження у справі про адміністративне правопорушення, та іншою мовою, знання якої необхідне для усного або письмового перекладу з однієї мови на іншу, а також особа, яка володіє технікою жестової мови (для спілкування з особами з вадами слуху).
Перекладачами також можуть бути залучені особи, відомості про яких унесено до Довідково-інформаційного реєстру перекладачів відповідно до Порядку ведення Державною міграційною службою України Довідково-інформаційного реєстру перекладачів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 березня 2013 року №228, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 травня 2013 року за № 801/23333.
Згідно п. 3.6. цієї ж Інструкції, справа про адміністративне правопорушення розглядається у присутності особи, стосовно якої складено протокол про правопорушення, або її законного представника (адвоката), перекладача (у разі їх наявності).
Так, відповідно до ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Частиною 2 статті 277 КУпАП встановлено, що справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 203 розглядаються протягом доби.
За ч. 1 ст. 203 КУпАП передбачена відповідальність за перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні не більш як на 30 днів, а так само недодержання ними встановлених законодавством вимог транзитного проїзду через територію України або вимог декларування чи реєстрації місця проживання (перебування).
Як убачається з матеріалів справи, постановою про накладання адміністративного стягнення від 30.10.2025 серія ПН МЛВ № 003221 громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400,00 грн. Згідно зазначеної постанови, 29.10.2024 о 16.09 год. за адресою: 79005, м. Львів, вул. Руданського, 3, встановлено перевищення встановленого строку перебування в Україні не більш як на 30 днів громадянином Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 .
Водночас, відповідачем не спростовано доводів позивача, що уповноваженим представником Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби наведені вимоги та положення щодо забезпечення права на перекладача при складанні протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МЛВ №003231 від 29.10.2025 та постанови серії ПН МЛВ №003221 від 30.10.2025 були виконані.
Так, зі змісту протоколу ПР МЛВ №003231 від 29.10.2025 убачається, що такий складено головним спеціалістом ОСОБА_6 в присутності гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 . При цьому, докази належного роз`яснення прав особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, в контексті розуміння їх змісту на мові, яка для порушника є зрозумілою, в матеріалах справи відсутні.
Слід зазначити, що в протоколі також зафіксовані пояснення гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 щодо адміністративного правопорушення, які надруковані українською мовою: «своєчасно не покинув територію України, через особисті причини». Згідно протоколу про адміністративне правопорушення, позивач нібито засвідчив, що послуг перекладача не потребує. 
Разом з тим, згідно доводів апелянта він не вміє читати чи писати українською мовою, розуміє лише частково розмовну мову, частково може спілкуватися російською, отже, на переконання суду апеляційної інстанції, такий не міг розуміти суть протоколу та його зміст, зокрема в частині, яка стосується його прав, їх реалізації та наслідків.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що критерії визначення працівниками відповідних органів рівня володіння даною особою українською мовою, достатнього для здійснення належного перекладу та розуміння суті протоколу та його змісту, у справі не зазначені. Також, до матеріалів справи не долучено жодного документу, який встановлює факт володіння ОСОБА_7 українською мовою на належному рівні.
Вказане свідчить про те, що протокол про притягнення до адміністративної відповідальності складено з грубими порушеннями законодавчих вимог щодо процедури його складання, а тому не може слугувати допустимим й достатнім доказом підтвердження винуватості позивача у вчиненні адміністративних правопорушень.
Відповідно до ст.274 КУпАП, перекладач призначається органом (посадовою особою), в провадженні якого перебуває справа про адміністративне правопорушення. Перекладач зобов`язаний з`явитися на виклик органу (посадової особи) і зробити повно й точно доручений йому переклад.
Згідно ст. 286 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право, зокрема виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження.
Враховуючи те, що ОСОБА_2 є громадянином Азербайджанської Республіки, докази того, що такий володіє українською мовою на належному рівні, в матеріалах справи відсутні, а незалучення до наведених процесуальних дій професійного перекладача прямо вказує на недопустимість вказаного доказу.
Водночас, покази свідка ОСОБА_4 , який був допитаний у суді першої інстанції щодо того, що в його присутності при складанні протоколу посадовою особою міграційної служби ОСОБА_5 було прочитано протокол українською мовою, яку позивач, на його думку, добре знає і володіє, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки ОСОБА_4 є посадовою особою Управління Служби Безпеки України у Львівській області і був фактично зацікавленою особою при складанні протоколу посадовою особою міграційної служби ОСОБА_5 . Крім того, посадова особа ОСОБА_4 не зазначений в жодному оскаржуваному документі як свідок.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що представниками Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби було грубо порушена процедура адміністративного провадження, оскільки під час розгляду адміністративної справи не залучено перекладача.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає. що особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, в провадженні у справі про адміністративне правопорушення мають бути забезпечені права, передбачені ст.268 КУпАП, в тому числі право користуватись юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця в галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.
Аналіз законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства дає підстави для висновку, що правовий статус іноземця передбачає обов`язок суб`єктів владних повноважень забезпечити таким реальну можливість реалізувати свої права, зокрема право на перекладача, яке перебуває у взаємозв`язку з правом знати за що особа притягається до адміністративної відповідальності і яка саме санкція до неї застосовується, оскільки від цього безпосередньо залежить наявність у неї чіткої практичної можливості оскаржити дії, які становлять втручання в її права.
В обґрунтування протиправності рішень міграційної служби про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина та рішення про заборону в`їзду на територію України строком на 3 роки позивач також покликається на те, що такі були ухвалені відповідачем без залучення перекладача, також позивач був позбавлений права на захист, а саме не залучався спеціаліст з відповідного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.
Так, право іноземця на послуги перекладача закріплено в пункті 1 статті 5 Декларації про права людини відносно осіб, що не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13.121985 на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.
У пункті 2 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.
Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН» від 28.11.1978, у справі «Камазінскі проти Австрії» від 19.12.1989, у справі «Артіко проти Італії» від 30.05.1980).
Верховний Суд у постанові від 08.07.2020 у справі №522/14605/17 зауважив, що дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.
Судом апеляційної інстанції не здобуто, а в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач володіє українською мовою та розуміє її на належному рівні, що виключало б обов`язок суб`єкта владних повноважень, який реалізує компетенцію, на реалізацію наданих законом повноважень, залучити перекладача при складанні протоколу щодо іноземця та належно розглянути адміністративну справу. 
Отже суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивача не було забезпечено перекладачем з мови, якою він вільно володіє на мову, якою ведеться провадження, а відтак останній не мав змоги розуміти зміст дій та рішень, що приймалися відносно нього посадовими особами відповідача та не міг належно розуміти свої прав, зокрема, на отримання правової допомоги.
Також слід зауважити, що усі процесуальні рішення, які є предметом оскарження, прийняті відповідачем відносно позивача без залучення перекладача.
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що внаслідок не забезпечення позивача перекладачем, останній не зміг скористатися професійною правничою допомогою, що мало наслідком не розуміння своїх прав, які відповідач вважає роз`ясненими.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що позивачем доведено, а відповідачем, на якого покладено обов`язок доказування, не спростовано належними та допустимими доказами доводи позивача про допущення порушень процедури розгляду справи та прийняття рішень про накладення адміністративного стягнення, про примусове повернення, про заборону в`їзду на територію України, що свідчить про протиправність оскаржуваних рішень і має наслідком їх скасування, тому наявні правові підстави для задоволення позову.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецеденту практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції обставинам справи не відповідають, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 грудня 2025 року у справі №461/9181/25 скасувати та позов громадянина Азербайджану ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправною і скасувати постанову від 30.10.2025 року серія ПН МЛВ №003221 про накладення адміністративного стягнення на громадянина Азербайджану ОСОБА_1 у вигляді штрафу в сумі 3400 грн. та провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.
Визнати протиправним і скасувати рішення 30.10.2025 № 4601130100019842 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.
Визнати протиправним та скасувати рішення від 30.10.2025 про заборону в`їзду на територію України строком на 3 роки до 30 жовтня 2028 року;
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний  	
Повне судове рішення складено 25.03.26