К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2026 року місто Київ

справа № 357/12960/24
апеляційне провадження № 22-ц/824/3550/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кабули Ірини Юріївни на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Сомок О.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

в с т а н о в и в :
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів у сумі 572 951,86 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 2022 році ОСОБА_1 познайомився з ОСОБА_3 . Остання ввійшла в довіру і виявила бажання допомогти йому придбати житловий будинок садибного типу АДРЕСА_1 та присадибну земельну ділянку під цим будинком площею 0,1950 га, кадастровий номер 3224086401:06:014:0008.
23 лютого 2023 року ОСОБА_1 надав довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Донецької області Дух I.O. і якою уповноважив ОСОБА_4 бути його представником та вчинити від його імені правочин, пов?язаний з купівлею на його ім?я житлового будинку номер АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1950 га. кадастровий номер 3224086401:06:014:0008 розташовану за тією ж адресою за ціну та на умовах на свій особистий розсуд, з правом підпису договору купівлі-продажу за ціну та на умовах на свій розсуд. Особисто бути присутнім у нотаріуса під час укладення правочину купівлі-продажу він не мав можливості, оскільки 26.01.2023 року був поранений і в цей час перебував у госпіталі. Для придбання будинку позивач ОСОБА_1 в період часу з 06.03.2022 року по 3.06.2023 року переказав на картку ОСОБА_4 через Приват 24 кошти в сумі 572 951,86 грн.
28 лютого 2023 року відповідач ОСОБА_2 (на момент укладення правочину ОСОБА_4 )уклала договір купівлі-продажу серія та номер 2-255 житлового будинку садибного типу АДРЕСА_1 , який було посвідчено державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Юрченко I.O. Позивач вважає, що ОСОБА_2 ухилившись від виконання доручення, (оформила нерухомість на своє ім?я) не повернула позивачу довіреність, строк якої не закінчила, не надала звіт, не повернула грошові кошти, а привласнила їх собі.
25 квітня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб. Після того, як позивач дізнався, що відповідач заволоділа його коштами і не виконала умови домовленості, звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду з позовом про розірвання шлюбу. 12 березня 2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. В рішенні суду зазначена причина розірвання шлюбу саме те, що остання заволоділа його особистими коштами і після цього уникає зустрічей.
06 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського УП ГУНП в Київській області із заявою і 07 вересня 2023 року по його заяві були внесені до ЄРДР відомості за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.190 КК України. 29 грудня 2023 року кримінальне провадження було закрите у зв'язку з відсутністю складу злочину. Оскільки в діях відповідача вбачаються цивільно-правові правовідносини, то такий спір підлягає вирішенню в порядку цивільного провадження в суді.
Вважає, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли правовідносини за договором доручення. Відповідач, як представник не мала права вчиняти правочин від імені особи, яку вона представляє, у своїх інтересах. Порушивши умови домовленості, відповідач зобов`язана була негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення, а саме: грошові кошти у сумі 572951,86 грн, а також повернути довіреність.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Кабула І.Ю. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовом задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що сама лише довіреність від 23 лютого 2023 року , виходячи з її змісту, не є підтвердженням укладення договору доручення, є помилковим та спростовується правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18. Факт існування між сторонами представницьких відносин - є беззаперечним, оскільки підтверджується довіреністю.
Вказує, що висновок суду, що кошти в сумі 572 951,86 грн. мали якесь інше цільове призначення ніж плата повіреному є припущенням і не відповідає фактичним обставинам справи.
Також вказує на те, що висновок суду про те, що відповідач, як покупець, діяла від свого імені під час укладення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки і довіреність нею не використовувалась, тому її дії вважаються такими, що вчинені у своїх інтересах, спростовується позицією ВС, викладеною у постанові від 25.09.2019 року у справі № 727/3501/16-ц.
Посилається на те, що суд не надав належної правової оцінки наявним у справі доказам в цілому, а також не обгрунтував в рішенні мотиви врахування одних та відхилення інших доказів.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Фатєєв А.О. просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін. Зазначає, щопозивач з 07.03.2023 був достовірно та документально обізнаний про те, що власником цього будинку є відповідач, а також погодився з правовим режимом майна та діями Відповідача. Отже, у даній справі відповідач (перебуваючи у романтичних відносинах з позивачем) дозволила йому здійснити реєстрацію його місця проживання для подальшого спільного проживання, діяла добросовісно, розумно покладаючись на те, що позивач, будучи обізнаним про статус майна, не матиме до нього майнових претензій. Натомість, позивач, скориставшись цим правом (реєстрацією), через півтора року (вересень 2024 року) звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вимогою про повернення коштів, що є прямим проявом суперечливої та недобросовісної поведінки останнього. Таким чином, суд першої інстанції правомірно встановив, що позивач достовірно був обізнаний про обставини придбання 07.03.2023 відповідачем у вказаний спосіб (без використання виданої довіреності та за власні кошти) цього нерухомого майна. Натомість з березня 2023 року позивачем не тільки не здійснено жодних дій, направлених на оскарження можливих протиправних дій Відповідачки чи визнання недійсним договору або стягнення коштів, але й до 03.06.2023 включно продовжено здійснення переказів коштів на особисту картку ОСОБА_2 , а 25.04.2023 між вказаними особами навіть укладено офіційний шлюб. Така поведінка прямо суперечить засадам цивільного законодавства, зокрема принципу добросовісності, закріпленому у частині шостій статті 3 Цивільного кодексу України. У зв`язку з цим, суд першої інстанції правильно відмовив у захисті, застосувавши принцип заборони суперечливої поведінки (Venire contra factum proprium), який базується на римській максимі: «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Вказує, що суд першої інстанції вірно встановив відсутність узгодження волі, оскільки довіреність від 23.02.2023 оформлено позивачем самостійно та надіслано поштою без попередньої згоди та відома Відповідача. Це є вирішальним фактом, що спростовує наявність будь-якої двосторонньої угоди, навіть усної, оскільки для договору доручення необхідна узгоджена воля обох сторін на прийняття зобов`язань. Крім того, найважливішою обставиною є те, що відповідач діяла як самостійна сторона, а не як представник: відповідач не скористалася довіреністю, а при укладенні договору купівлі-продажу від 28.02.2023 діяла від власного імені, як самостійний покупець, і право власності було зареєстроване саме за нею. Таким чином, у даному випадку довіреність залишалася лише документом, що надає повноваження, який не був реалізований. Відповідно, між сторонами не виникло зобов`язальних правовідносин, притаманних договору доручення. Твердження апелянта про те, що кошти у сумі 572 951,86 грн перераховувалися виключно з метою придбання будинку на його ім`я, є лише припущенням і не підтверджене жодними належними та допустимими доказами, що вимагаються згідно з принципами змагальності та диспозитивності цивільного процесу.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Фатєєв А.О. проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.
Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Кабула І.Ю. в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належно. Адвокат Кабула І.Ю. надіслала клопотання про проведення розгляду за відсутності позивача та представника позивача.
Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом встановлено, що 23 лютого 2023 року ОСОБА_1 надав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_4 бути його представником та вчинити від його імені правочин, пов?язаний з купівлею на його ім?я житлового будинку номер АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1950 га. кадастровий номер 3224086401:06:014:0008 розташовану за тією ж адресою за ціну та на умовах на свій особистий розсуд, з правом підпису договору купівлі-продажу за ціну та на умовах на свій розсуд. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Донецької області Дух I.O. та зареєстрована в реєстрі за №161. Оригінал довіреності був отриманий ОСОБА_4 у відділенні Нової пошти та знаходився у неї до 20.03.2025. Відмова від довіреності складена ОСОБА_2 20.03.2025 та направлена на адресу позивача ОСОБА_1 .
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, що на ній розташований, укладеного 28 лютого 2023 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_5 земельну ділянку загальною площею 0,1950 га, кадастровий номер 3224086401:06:014:0008 та житловий будинок, що на ній розташований з відповідними господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться в АДРЕСА_1 . Відповідно до п.5 Договору, продаж нерухомості вчинено за 130400,00 гривень. Даний договір посвідчено державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Юрченком І.О., зареєстровано в реєстрі №2-255. Право власності на житловий будинок і земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 28.02.2023.
З виписки наданої АТ КБ «ПриватБанк» по картці/рахунку НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , яка належить ОСОБА_1 за період з 06.03. 2022 року по 03.06.2023 були здійснені перекази на карту ПриватБанку через додаток Приват 24, одержувач ОСОБА_4 на загальну суму 572 951,86 грн..
З виписки наданої АТ КБ «ПриватБанк» по картці/рахунку НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_2 , за період з 06.03.2022 року по 03.06.2023 були здійснені перекази на карту ПриватБанку через додаток Приват 24, одержувач ОСОБА_1 на загальну суму 34170,63 грн. кількома платежами.
Відповідно до рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 15 лютого 2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , зареєстрований 26 жовтня 2022 року Чорнобаївським відділом ДРАЦС у Золотоніському районі Черкаської області, актовий запис №152, розірвано. Рішення суду набрало законної сили 18.03.2023.
25 квітня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб (повторним) серія НОМЕР_4 , виданим Білоцерківським відділом ДРАЦС у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на підставі актового запису N?434. Після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_4 отримала прізище «Цилуйко».
Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 12.03.2024 у справі 357/10927/23, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано. Підставою розірвання шлюбу при зверненні до суду ОСОБА_1 зазначав, зокрема те, що відповідачка заволоділа його особистими коштами.
21.02.2023 ОСОБА_4 отримала в АТ «ПУМБ» кредит у сумі 91 299 грн., що вбачається з заяви №1002125828102 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.
06.09.2023 ОСОБА_1 подав до Білоцерківського районного управління поліції ГУ НП в Київській області заяву про вчинення кримінального правопорушення відносно нього ОСОБА_4 , яка шляхом зловживання довірою заволоділа належними йому коштами, які він їй перераховував на придбання будинку.
Відомості по заяві ОСОБА_1 внесені до ЄРДР №12023111030004262 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.190 КК України щодо шахрайських дій ОСОБА_4 29.12.2023 дане кримінальне провадження закрите на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, за відсутністю складу злочину, що підтверджується витягом з ЄРДР та Постановою про закриття кримінального провадження від 29.12.2023.
Допитана під час судового розгляду в суді першої інстанції свідок ОСОБА_7 надала суду показання про те, що її мати - ОСОБА_2 протягом 2022 - 2023 року була у романтичних відносинах з позивачем ОСОБА_1 . В періоди, коли він перебував у м.Біла Церква, вони з матір`ю знімали житло. Їй відомо, що позивач робив матері коштовні подарунки та надавав кошти, які ними витрачались на спільний побут. Будинок хотіли купити та підшукували разом з матір`ю. Вона з матір`ю склали свої збереження, мати взяла кредит і потім придбали будинок. Про довіреність від ОСОБА_1 на придбання будинку їй не було відомо. За будинок сплатили 10 500 доларів США.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для його задоволення, оскільки позивач не довів належними і допустимими доказами, що розпорядження відповідачкою його коштами, які він перераховував на її банківську картку, грунтувалися на правочині - довіреності з визначеним переліком дій, які необхідно було здійснити відповідачці саме в інтересах позивача.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).
Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частина третя статті 238 ЦК України).
Представник завжди має вчиняти правочин в інтересах сторони, яку він представляє. Для забезпечення інтересів цієї сторони представнику заборонено вчиняти правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. Словосполучення «у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є» необхідно розуміти так, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, у тому числі на користь інших осіб, включаючи тих, представником яких він одночасно є (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2024 року у справі № 159/4766/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 липня 2024 року у справі № 203/4168/19).
Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі (частина перша та третя статті 244 ЦК України).
У Главі 68 ЦК України немає спеціальних вимог до форми договору доручення. Тому можливим є вчинення договору доручення в усній формі. З урахуванням змісту статті 244 ЦК України та принципу розумності довіреність має передбачати повноваження представника, необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем). Договірне представництво виключає можливість видання довіреності, яка передбачає можливість представника розпорядитися коштами на власний розсуд, оскільки це суперечить суті представництва. Видання довіреності на підставі усного договору доручення є підтвердженням укладення договору доручення. На такі правовідносини поширюються положення, зокрема, статті 1006 ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 458/229/18).
За договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя (частина перша статті 1000 ЦК України).
Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим (частина перша статті 1004 ЦК України).
Повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення (стаття 1006 ЦК України).
Встановлено, що  ОСОБА_1 23.02.2023 видав нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив відповідача ОСОБА_3 бути його представником та вчинити від його імені правочин, пов?язаний з купівлею на його ім?я житлового будинку номер АДРЕСА_1 та земельну ділянку на якій він знаходиться.
В період з 06.03.2022 року по 03.06.2023 року відповідач отримала від позивача перекази на карту ПриватБанку через додаток Приват 24 на загальну суму 572 951,86 грн. 
Проте докази, що зазначені перекази Цилуйко В.П. здійснював саме для придбання на його ім?я житлового будинку номер АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1950 га, кадастровий номер 3224086401:06:014:0008 розташованої за тією ж адресою, матеріали справи не містять.
Частинами 3 та 4 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти у заявленому розмірі ОСОБА_1 пересилав відповідачці для купівлі будинку та земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги щодо помилковість висновків суду про те, що сама лише довіреність від 23 лютого 2023 року, виходячи з її змісту, не є підтвердженням укладення договору доручення, є помилковим, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони не спростовують висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на недоведеність позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду, що кошти в сумі 572 951,86 грн. мали якесь інше цільове призначення ніж плата повіреному є припущенням і не відповідає фактичним обставинам справи, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.
Колегія суддів зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
З огляду на зазначене, пред`явивши позовні вимоги про стягнення коштів, саме позивач повинен був довести належними та допустимими доказами обґрунтованість своїх вимог щодо одержання цих коштів відповідачкою у зв'язку з виконанням договору доручення, а не перекладати тягар доказування на відповідачку, чого ним зроблено не було. 
Посилання в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16-ц, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки у вказаній постанові інший предмет і підстави позову.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про наявність правових підстав для задоволення позову, тому відхиляються судом апеляційної інстанції.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2025 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кабули Ірини Юріївни - залишити без задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2026 року.

Головуючий:

Судді: