ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
25.03.2026	Справа № 910/875/26	
Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дитяче та спортивне обладнання" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбудінжинірінг" про стягнення 284 953,07 грн,

без виклику представників сторін (без проведення судового засідання),

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У січні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Дитяче та спортивне обладнання" (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбудінжинірінг" (далі - Компанія) 284 953,07 грн, з яких: 200 000,00 грн - основна заборгованість, 63 235,12 грн - пеня, 15 488,17 грн - інфляційні втрати, 6 229,78 грн - три проценти річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем його зобов`язань за укладеним між сторонами договором на поставку з монтажем від 24 жовтня 2024 року № 50725 у частині повної та своєчасної оплати поставленого обладнання, а також робіт з його монтажу.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 2 лютого 2026 року відкрито провадження у справі № 910/875/26 та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання).
Крім того, наведеною ухвалою відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.
12 лютого 2026 року через систему "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив від цієї ж дати, у якому останній вказав, що під час розрахунку суми основної заборгованості позивачем не було враховано здійснену відповідачем 6 січня 2026 року часткову оплату на суму 101 000,00 грн. Відтак, обґрунтована сума основного боргу складає 99 000,00 грн. У зв`язку з цим здійснені позивачем на суму основного боргу в розмірі 200 000,00 грн нарахування пені та компенсаційних виплат є необґрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають. Відповідач навів контррозрахунок заявлених до стягнення з нього сум пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат. Крім того, Компанія просила суд зменшити розмір заявлених до стягнення сум пені на підставі приспів статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), враховуючи їх надмірний характер, ступінь виконання відповідачем основного зобов`язання та відсутність заподіяних позивачу збитків. 
18 лютого 2026 року через систему "Електронний суд" від позивача надійшла відповідь на відзив від 17 лютого 2026 року, у якій останній підтвердив факт часткової оплати спірного основного боргу на суму 101 000,00 грн. Однак, факт часткової оплати не звільняє відповідача від відповідальності за період прострочення до моменту здійснення вказаної оплати. На думку позивача, відповідач не довів у встановленому законом порядку існування передбачених статтею 551 ЦК України виключних обставин, з якими пов`язується можливість зменшення заявленої до стягнення неустойки. 
3 березня 2026 року через систему "Електронний суд" від позивача надійшли додаткові пояснення у справі від 2 березня 2026 року, у яких останній вказав про те, що сума заборгованості відповідача, з урахуванням здійсненної часткової проплати на суму 101 000,00 грн складає 99 000,00 грн.
Будь-яких інших заяв та клопотань від сторін не надходило.
Відповідно до частин 5, 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Враховуючи подання позивачем і відповідачем заяв по суті спору, беручи до уваги відсутність будь-яких клопотань сторін, в яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність у матеріалах справи усіх документів і доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

24 жовтня 2024 року між Компанією та Товариством було укладено договір на поставку з монтажем № 50725, за умовами якого останнє зобов`язалось поставити та здійснити монтаж, а Компанія - прийняти й оплатити дитяче ігрове обладнання та роботи з його монтажу в кількості, якості та на умовах цього правочину.
Вказаний договір підписаний повноважними представниками його сторін і скріплений їх печатками.
Відповідно до пунктів 1.2., 1.3. вказаного правочину повний перелік товару та робіт по монтажу (кількість, точні найменування, ціна, дата й умови поставки та монтажу, точна адреса поставки та монтажу, інші характеристики товару та робіт, колір, комплектація), які є предметом договору, визначені в специфікації. Підписанням специфікації постачальник підтверджує факт прийняття до виконання замовлення на поставку та монтаж товару. Підписання сторонами тільки договору свідчить лише про згоду покупця купити, а постачальника - поставити та змонтувати товар на умовах, які будуть погоджені сторонами в специфікації.
За умовами пунктів 3.1. та 3.6. договору товар поставляється на умовах і в терміни, визначені в специфікації. Факт поставки та монтажу товару підтверджується видатковою накладною, підписаною повноважними представниками сторін. 
Ціна договору складає 1 462 000,00 грн з ПДВ. Вартість кожної партії товару та робіт по його монтажу визначається відповідною специфікацією (пункти 4.2., 4.3. договору).
За пунктом 5.1. вказаного правочину розрахунки між сторонами здійснюється в строк (термін), визначений сторонами в специфікації.
Договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами й діє до 31 грудня 2024 року (пункт 11.5. вказаного правочину).
У специфікації замовлення № 1 від 24 жовтня 2024 року (додаток № 1 до договору), яка підписана повноважними представниками сторін і скріплена їх печатками, погоджено, що загальна вартість товару (ігровий комплекс "Річковий вокзал") з роботами з його монтажу складає 1 462 000,00 грн з ПДВ. Строк поставки та монтажу: до 28 листопада 2024 року включно (при умові внесення покупцем передоплати в розмірі 292 400,00 грн до 28 жовтня 2024 року). Умови поставки та монтажу: силами та за рахунок постачальника. Місце поставки та монтажу: Закарпатська область, Ужгородський район, село Ставне, вулиця Центральна, будинок № 353. Порядок оплати: передплата в розмірі 292 400,00 грн - до 28 жовтня 2024 року, 438 600,00 грн - до 8 листопада 2024 року, 365 500,00 грн - до 19 листопада 2024 року. Остаточний розрахунок у розмірі 365 500,00 грн - впродовж 10-ти календарних днів після завершення монтажу та підписання акта приймання-передачі робіт по монтажу.
Судом встановлено, що на виконання умов вказаного правочину Товариство поставило обумовлений договором товар та здійснило його монтаж, а відповідач - прийняв цей товар, вартістю 1 237 000,00 грн, і виконані позивачем роботи з монтажу обладнання на суму 225 000,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями підписаних уповноваженими представниками сторін та скріплених їх печатками без жодних заперечень і зауважень видаткової накладної від 2 грудня 2024 року № 50725 на суму 1 237 000,00 грн та акта здачі-приймання робіт (надання послуг) від 13 грудня 2024 року № 50725-2 на суму 225 000,00 грн.
Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань свідчить також відсутність претензій і зауважень відповідача щодо порушення Товариством умов укладеного між сторонами договору.
Оскільки відповідач вказаний товар та вищезазначені роботи у встановлений договором строк не оплатив, Товариство звернулося до Компанії з претензією від 19 листопада 2025 року вих. № 19/11-2025, у якій просило останню протягом 10-ти календарних днів сплатити заборгованість за договором в сумі 200 000,00 грн. Копія вказаної претензії з належними доказами її направлення відповідачу засобами поштового зв`язку міститься в матеріалах справи. Однак, ця претензія була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.
Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Частиною 1 статті 837 ЦК України визначено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Судом встановлено, що спірна сума основного боргу в розмірі 101 000,00 грн була сплачена відповідачем 6 січня 2026 року, тобто до звернення Товариства з даним позовом до суду та відкриття провадження у справі № 910/875/26. Цей факт підтверджується наявною у матеріалах справи копією платіжної інструкції кредитового переказу коштів від 6 січня 2026 року № 3958 на вищевказану суму, яка була подана відповідачем разом із відзивом. Факт часткового погашення зазначеної суми основного боргу також не заперечувався самим позивачем у його відповіді на відзив і додаткових поясненнях по справі від 2 березня 2026 року.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту наявності заборгованості за укладеним між сторонами договором на суму 101 000,00 грн на час звернення з даним позовом, у зв`язку з чим вимога Товариства про стягнення цієї суми основного боргу є необґрунтованою, а відтак задоволенню не підлягає.
Однак, оскільки сума основного боргу відповідача за вказаним договором у розмірі 99 000,00 грн підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і Компанія на момент прийняття рішення не надала документів, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовної вимоги Товариства до відповідача про стягнення зазначеної суми. Відтак, ця позовна вимога підлягає частковому задоволенню на суму 99 000,00 грн. Вимога про стягнення з відповідача 101 000,00 грн основного боргу задоволенню не підлягає.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором, позивач також просив суд стягнути з Компанії 15 488,17 грн інфляційних втрат і 6 229,78 грн трьох процентів річних, нарахованих на суму основної заборгованості в розмірі 200 000,00 грн за період з 24 грудня 2024 року по 6 січня 2026 року.
За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Разом із цим, відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється належним виконанням.
У зв`язку з цим нарахування компенсаційних виплат, передбачених статтею 625 ЦК України, має здійснюватися виходячи з того, що день фактичної оплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення таких інфляційних нарахувань і трьох процентів річних.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 25 лютого 2020 року в справі № 910/2615/18.
Як вбачається з наведеного Товариством у позові розрахунку компенсаційних виплат, до періоду прострочення грошового зобов`язання на суму 200 000,00 грн Товариство включило день часткової оплати вказаної заборгованості.
У зв`язку з цим судом здійснено власний розрахунок заявлених до стягнення компенсаційних виплат, нарахованих на суму основної заборгованості в розмірі 200 000,00 грн за період з 24 грудня 2024 року по 5 січня 2026 року, а також на суму 99 000,00 грн за 6 січня 2026 року. За розрахунком суду, обґрунтований розмір трьох процентів річних у межах заявленого позивачем періоду прострочення складає 6 221,48 грн, у зв`язку з чим ця вимога підлягає задоволенню у встановленому судом розмірі. Вимога про стягнення з відповідача 8,30 грн є необґрунтованою, а відтак задоволенню не полягає. 
Оскільки заявлений Товариством до стягнення розмір інфляційних втрат не перевищує розраховану судом суму зазначеної компенсаційної виплати, позовна вимога про стягнення з Компанії вказаної суми підлягає задоволенню в повному обсязі.
Крім того, Товариство просило суд стягнути з відповідача 63 235,12 грн пені, нарахованої на суму основної заборгованості в розмірі 200 000,00 грн за період з 24 грудня 2024 року по 6 січня 2026 року згідно наданого розрахунку.
Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.
За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).
Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.
Приписами статті 230 ГК України, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно з частиною 4 статті 231 ГК України, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (частина 6 статті 231 ГК України, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин).
За умовами пункту 10.2.1. договору за прострочення виконання грошових зобов`язань винна сторона сплачує на користь іншої сторони пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період заборгованості за кожний день прострочення здійснення розрахунків до моменту здійснення повного розрахунку за умовами даного правочину.
Разом із цим, статтею 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Відповідно до пункту 11.5. договору останній набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2024 року. Доказів продовження строку дії вказаного правочину сторонами до суду надано не було.
Відповідно до частини 1 статті 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.
При цьому, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина 1 статті 598 ЦК України).
Враховуючи вищевказані норми Кодексу, суд дійшов висновку про те, що закінчення строку договору не звільняє Компанію від відповідальності за порушення його зобов`язань, яке мало місце під час дії договору. Однак, Товариство може реалізувати своє право на притягнення Компанії до відповідальності шляхом стягнення неустойки лише за період до закінчення строку дії договору, - до 31 грудня 2024 року включно, оскільки пеня, яку просить стягнути позивач на підставі пункту 10.2.1. зазначеної угоди є договірною санкцією.
З наведеного слідує, що підстави для нарахування та стягнення з Компанії пені за період з 1 січня 2025 року по 6 січня 2026 року (після закінчення строку дії договору) відсутні. За таких обставин суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1 180,33 грн пені нарахованої на суму основної заборгованості в розмірі 200 000,00 грн за період з 24 грудня 2024 року по 31 грудня 2024 року. Вимога позивача про стягнення з Компанії 62 054,79 грн пені є необґрунтованою, а відтак задоволенню не підлягає.
Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру нарахованих штрафних санкцій, суд зазначає таке.
У силу приписів частини 1 статті 230 ГК України (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин) штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Статтею 233 ГК України (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Тобто, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.
В обґрунтування свого клопотання відповідач посилався на те, що заявлена до стягнення сума неустойки є надмірною та не співвідноситься із обставинами справи, а також на часткове виконання покладеного договором зобов`язання та відсутність у позивача матеріальних збитків.
Разом із цим, судом було перераховано заявлену до стягнення з відповідача суму пені на визначено, що її обґрунтований розмір складає 1 180,33 грн (1,2 % від загальної суми заборгованості), що, на думку суду, відповідає вимогам розумності та співрозмірності такої штрафної санкції.
На час розгляду даного спору докази належного виконання Компанією покладених на неї зобов`язань з оплати поставленого позивачем обладнання та робіт з його монтажу на суму 99 000,00 грн в установленому законом порядку подано не було.
Судом також враховано, що спірна сума заборгованості утворилась з 24 грудня 2024 року й протягом більше 1 року відповідач не здійснював жодних дій з метою її погашення.
При цьому, відповідач не довів жодними належними і допустимими доказами наявності інших передбачених законом виняткових обставин для зменшення розміру нарахованої позивачем штрафної санкції.
У той же час згідно з частиною 1 статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
Враховуючи часткове задоволення вказаної позовної вимоги, недоведення відповідачем виняткових обставин для зменшення розміру нарахованих позивачем штрафних санкцій, беручи до уваги інтереси обох сторін, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вищенаведеного клопотання Компанії.
Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду про часткове задоволення позову.
Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За таких обставин позов Товариства підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з підпунктом 1 пункту 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2026 рік" станом на 1 січня 2026 року прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 3 228,00 грн.
При цьому, за частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Відтак, за чинним законодавством позивач мав сплатити за подання через систему "Електронний суд" до суду цієї позовної заяви судовий збір у розмірі 3 419,44 грн (284 953,07 х 1,5% х 0,8).
Судом встановлено, що при зверненні з даним позовом Товариство сплатило 4 274,30 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжної інструкції від 8 січня 2026 року № 10859 на вищевказану суму.
Частиною 2 статті 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що у випадках, установлених, зокрема, пунктом 1 частини 1 цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.
Зважаючи на відсутність у матеріалах справи заяви позивача про повернення йому надмірно сплаченої суми судового збору, суд позбавлений можливості вирішити вказане питання по суті на час прийняття рішення.
Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 462,68 грн.
Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбудінжинірінг" (01054, місто Київ, вулиця Рейтарська, будинок 18, офіс 25; ідентифікаційний код 38800331) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дитяче та спортивне обладнання" (08292, Київська область, місто Буча, вулиця Вокзальна, будинок 76-Д; ідентифікаційний код 44128687) 99 000 (дев`яносто дев`ять тисяч) грн 00 коп. основної заборгованості, 1 180 (одну тисячу сто вісімдесят) грн 33 коп. пені, 6 221 (шість тисяч двісті двадцять одну) грн 48 коп. трьох процентів річних, 15 488 (п`ятнадцять тисяч чотириста вісімдесят вісім) грн 17 коп. інфляційних втрат та 1 462 (одну тисячу чотириста шістдесят дві) грн 68 коп. судового збору.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 25 березня 2026 року.

Суддя Є.В. Павленко