ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року	м. Одеса	Справа № 915/730/25	
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №6
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Савицького Я.Ф.,
суддів: Діброви Г.І.,
Ярош А.І.
секретар судового засідання – Полінецька В.С.
за участю представників учасників судового процесу:
від позивача: не з`явився;
від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Кравченко Людмили Володимирівни 
на ухвалу Господарського суду Миколаївської області
від 17 вересня 2025 року (повний текст складено 17.09.2025)
у справі № 915/730/25
за позовом фізичної особи-підприємця Кравченко Людмили Володимирівни 
до Миколаївської міської ради
про визнання незаконним та скасування рішення, -

суддя суду першої інстанції: Ільєва Л.М.
місце винесення ухвали: м. Миколаїв, вул. Фалєєвська, 14, Господарський суд Миколаївської області
Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.
В судовому засіданні 04.03.2026, відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, підписано вступну та резолютивну частину постанови без її проголошення.

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року Фізична особа-підприємець Кравченко Людмила Володимирівна (далі також – ФОП Кравченко Л.В., позивач) звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Миколаївської міської ради (далі також – ММР, Міська рада, відповідач), в якій просила визнати незаконним та скасувати рішення останньої від 06.03.2025 №41/65 “Про відмову ФОП Кравченко Л.В. у продовженні договору оренди землі від 06.03.2007 року №4783 на земельну ділянку площею 9 кв.м для обслуговування тимчасово розміщеного торгового кіоску по пр. Богоявленському, поблизу житлового будинку №340”.
В обґрунтування позовних вимог ФОП Кравченко Л.В. зазначає, що нею, як орендарем, добросовісно виконуються обов`язки за спірним договором оренди землі, у зв`язку з чим позивач своєчасно звернувся до орендодавця – Миколаївської міської ради із заявою про продовження (поновлення) договору оренди, яка була зареєстрована Міською радою за реєстраційним №00795) і до вказаної заяви було додано проект додаткової угоди до договору оренди землі №4783 від 19.02.2007. Проте, протягом 9 років Миколаївською міською радою не прийнято рішення щодо продовження (поновлення) строку договору оренди чи про відмову в його продовженні. При цьому, вважаючи це мовчазною згодою та не зважаючи на відсутність продовження терміну договору оренди землі з боку Миколаївської міської ради, позивач продовжував сплачувати орендну плату за користування земельною ділянкою. 
Разом з тим, враховуючи вищезазначені обставини, ФОП Кравченко Л.В. звернулась до господарського суду з позовною заявою про визнання додаткової угоди укладеною. За результатами цього звернення було відкрито провадження у справі №915/1598/24.
Однак, 22.04.2025, вже на стадії розгляду справи №915/1598/24, позивачем було отримано лист від Миколаївської міської ради від 13.04.2025 щодо прийняття рішення №41/65 від 06.03.2025 про відмову позивачу у продовженні договору оренди землі, яке на думку позивача, носить лише інформативний характер, оскільки самого рішення №41/65 від 06.03.2025, в якому зазначена підставі відмови у продовженні договору оренди землі, ФОП Кравченко Л.В. отримано не було. 
За запитом адвоката позивача від 24.04.2025, Міською радою було надано ФОП Кравченко Л.В. копію рішення Миколаївської міської ради №41/65 від 06.03.2025, в кому підставою для відмови позивачу у продовженні договору оренди землі зазначено: - порушення ст. 33 Закону України “Про оренду землі”, невідповідність ДБН Б 2.2-12:2019 “Планування та забудова територій”; п.11.5, дод.и.1. відстані від найближчих підземних мереж до будинків і споруд іншого призначення), п.15.2.2 (протипожежні відстані від будинків і споруд іншого призначення), відповідно до висновку департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради від 27.10.2021 № 45276/12.01-24/21-2.
Позивач вважає, що всі підстави, які зазначені у оскаржуваному рішення відповідача є невідповідністю, так як з часу договірних відносин між сторонами не існувало зазначених порушень. Коли ФОП Кравченко Л.В. надавалася земельна ділянку в оренду у 2004 році жодного разу Миколаївська міська рада не зазначала про невідповідність ДБН Б 2.2-12:2019 “Планування та забудова територій”; п.11.5, дод.и.1. відстані від найближчих підземних мереж до будинків і споруд іншого призначення), п.15.2.2 (протипожежні відстані від будинків і споруд іншого призначення). На даний час не відбувалося ніяких змін в площі, конфігурації, розміщенні торгівельного кіоску на орендованій земельній ділянці, що само по собі не могло призвести до порушень, зазначених відповідачем в своєму рішенні. 
На думку позивача, наявність рішення Міської ради про відмову у продовженні договору оренди перешкоджає подальшому розгляду справи №915/1598/24, так як предметом справи є інші обставини, на які посилається позивач для відновлення свого права, а наявність зазначеного рішення орендодавця про відмову є перешкодою для подальшого розгляду справи та не відновить порушене право позивача. 
Відтак, позивач вважає, що з метою відновлення порушеного права позивача, є необхідність у скасуванні рішення Миколаївської міської ради, так як воно є неправомірним та прийнято внаслідок обставин, які були дозволені Миколаївською міською радою на етапі розміщення торгівельного кіоску та наразі не визнається органом, який дозволив певний стан речей позивачеві. Окрім того, оскаржуване рішення прийнято відповідачем через 9 років після звернення ФОП Кравченко Л.В. щодо продовження договору оренди землі.
На переконання позивача, прийняття Миколаївською міською радою рішення про відмову у продовженні оренди землі лише через 9 років після завчасного звернення орендаря щодо продовження договору оренди землі, не узгоджується з ст. 33 Закону України "Про оренду землі”. Водночас, всі порушення ФОП Кравченко Л.В. про які зазначено відповідачем в рішенні не підтверджено жодним документом чи висновком відповідних служб Миколаївської міської ради.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 12.05.2025 вказану позовну заяву ФОП Кравченко Л.В. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №915/730/25.
В подальшому, ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 17.09.2025 у справі №915/730/25 (суддя Ільєва Л.М.) провадження у справі №915/730/25 закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.
У вказаній ухвалі суд першої інстанції, пославшись на правовій висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 27.03.2025 у справі №480/5652/24, зазначив, що в контексті спірних правовідносин до предмету розгляду справи №915/730/25, відсутні ознаки господарського спору, оскільки Міська рада при винесенні оскаржуваного рішення діяла не як суб`єкт господарювання, а як суб`єкт владних повноважень в межах визначеної адміністративної процедури щодо прийняття рішень в сфері оренди землі. 
Місцевий господарський суд виходив з того, що позивач звертався до відповідача з відповідною заявою про поновлення договору оренди через ЦНАП в порядку надання адміністративної послуги; процедура прийняття відповідачем оскаржуваного рішення від 06.03.2025 №41/65 “Про відмову фізичній особі-підприємцю Кравченко Людмилі Володимирівні у продовжені оренди земельної ділянки по пр. Богоявленському, поблизу житлового будинку №340 в Корабельному районі м Миколаєва” відноситься до адміністративної процедури. 
Тому, посилаючись на положення Кодексу адміністративного судочинства, суд першої інстанції дійшов висновку, що дані спірні правовідносини виникли не між рівноправними суб`єктами господарювання, а є публічно-правовими відносинами, в яких один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою інших суб`єктів.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що даний спір, пов`язаний з прийняттям оспорюваного рішення Миколаївської міської ради від 06.03.2025 №41/65 “Про відмову фізичній особі-підприємцю Кравченко Людмилі Володимирівні у продовжені оренди земельної ділянки по пр. Богоявленському, поблизу житлового будинку №340 в Корабельному районі м Миколаєва”, не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, є публічно-правовим та підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, фізична особа-підприємець Кравченко Людмила Володимирівна звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Миколаївської області 17.09.2025 у справі №915/730/25 та ухвалити нове рішення, яким направити справу до подальшого розгляду до суду першої інстанції.
Звертаючись з апеляційною скаргою, позивач зазначає про те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою, оскільки вона ухвалена внаслідок неправильного тлумачення норм права.
Апелянт зауважує, що даний спір виник внаслідок існування між сторонами протягом тривалого часу договірних правовідносин щодо оренди земельної ділянки комунальної власності і ФОП Кравченко Л.В. звернулася до відповідача з відповідною заявою про поновлення договору оренди через ЦНАП в порядку надання адміністративної послуги, але в межах здійснення господарської діяльності. 
Таким чином, на переконання позивача, саме в межах договірних відносин з боку Міської ради здійснено відмову у продовженні договірних відносин з позивачем. Відповідно процедура прийняття відповідачем оскаржуваного рішення від 06.03.2025 №41/65 «Про відмову фізичній особі-підприємцю Кравченко Людмилі Володимирівні у продовжені оренди земельної ділянки по пр. Богоявленському, поблизу житлового будинку № 340 в Корабельному районі м Миколаєва» не відноситься до адміністративної процедури, як наголошує в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції, а є процедурою органу місцевого самоврядування в межах договірних відносин, на які посилався відповідач при прийняття рішення, як на підставу.
Крім того, апелянт зауважує, що судом першої інстанції не враховано:
- що у відповідності до Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також запроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін;
- правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №922/3506/18 (провадження № 12-39гс19) про те, що ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих Цивільним та Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції;
- приписи ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, а саме, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених ч. 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності.
Отже, апелянт наголошує на тому, що критеріями розмежування між справами адміністративного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин. А з огляду на положення ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, а також ст. ст. 4, 45 цього Кодексу, для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.
Посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, наведену у постановах: від 25.02.2020 у справі №916/385/19, від 13.02.2019 у справі №910/8729/18, апелянт вказує, що ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Враховуючи наведене, ФОП Кравченко Л.В. наполягає на тому, що її позовну заяву належить розглядати за нормами саме Господарського процесуального кодексу України.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом від 30.09.2025, для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Кравченко Людмили Володимирівни на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 17.09.2025 у справі №915/730/25 та призначено її розгляд на 21.01.2026 о 12:00 год. Крім того, вказаною ухвалою продовжено розгляд апеляційної скарги на розумний строк; відповідачу встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у вказаний строк подати до суду будь-які заяви з процесуальних питань.
Миколаївська міська рада наданим їй правом щодо надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, відзив до суду апеляційної інстанції не надала, однак, згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
Разом тим, судове засідання, яке було призначено на 21.01.2026, не відбулось у зв`язку з знеструмленням серверного обладнання через розгерметизацію системи опалення та здійснення ремонтних робіт з метою усунення вказаних наслідків, про що складено відповідну довідку судового засідання.
Ухвалою суду від 26.01.2026 учасників справи №915/730/25 повідомлено про те, що її розгляд відбудеться 04.02.2026 року об 11:45 год.
Ухвалою від 04.02.2026, у зв`язку з неявкою представників сторін, судове засідання у даній справі відкладено на 04.03.2026 року об 11:45 год.
При цьому, для додаткового повідомлення про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Кравченко Людмили Володимирівни на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 17.09.2025 у справі № 915/730/25 судовою колегією розміщувалось відповідне оголошення на офіційному веб-сайті Південно-західного апеляційного господарського суду на веб-порталі «Судова влада України» (від 13.01.2026, від 30.01.2026, від 26.02.2026 тощо).
Разом з тим, 06.02.2026 від представника позивача – адвоката Гавловської Юлії Вікторівни до суду апеляційної інстанції надійшла заява про розгляд справи без її участі.
Представники жодної зі сторін у судове засідання 04.03.2026 не з`явились; про дату час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.
Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи та те, що матеріали справи містять докази повідомлення учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання; з огляду на те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства; участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін; явка учасників судового процесу ухвалами суду не визнана обов`язковою; матеріалів справи достатньо для її розгляду та прийняття рішення, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції за відсутністю представників сторін.
В судовому засіданні 04.03.2026, враховуючи відсутність представників всіх учасників спору, відповідно до ч.ч. 4. 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, підписано вступну та резолютивну частину постанови без її проголошення.
Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.
Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. 
Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.
Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 Господарського процесуального кодексу України.
Так, за положеннями Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (пункти 6, 10, 15 ч. 1 ст. 20 цього Кодексу).
Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.
Так, згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ, зокрема, п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Водночас, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що публічно-правовий спір - спір, у якому:
- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або
- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або
- хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Отже, за змістом указаних статей на розгляд адміністративного суду може бути передано спір, який виник між двома або більше визначеними суб`єктами стосовно їхніх прав та обов`язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б одним суб`єктом виступає законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єктів, водночас на цих суб`єктів покладено обов`язок виконувати вимоги та приписи. При цьому, необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним управлінських функцій саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.
Водночас, обов`язковою ознакою публічно-правового спору, що підлягає розгляду судом в порядку адміністративного судочинства, є підпорядкованість одного учасника публічно-правових відносин іншому - суб`єкту владних повноважень та участь у публічно-правовому спорі з однієї сторони суб`єкта, наділеного владними повноваженнями, який здійснює владні управлінські функції, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватися цим суб`єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.
Разом з цим єдиною та необхідною правовою підставою для віднесення спору до публічно-правового є одночасна сукупність наступних умов:
однією зі сторін є суб`єкт владних повноважень, тобто орган державної влади або орган місцевого самоврядування чи установа, якій державою делеговано виконання відповідних владно-розпорядчих функцій;
спірні правовідносини виникли у зв`язку зі здійсненням ним владно-управлінських функцій;
перебування сторін спору у відносинах влади-підпорядкування.
Відтак, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Підсумовуючи наведене, судова колегія зазначає, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб`єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Водночас, за положеннями ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.
Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу (ст. 45 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином, з огляду на положення ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, а також ст.ст. 4, 45 цього Кодексу, для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.
Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих Цивільним та Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.02.2020 у справі №916/385/19 та від 13.02.2019 у справі №910/8729/18.
Відтак, критеріями розмежування між справами адміністративного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.
При цьому, визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Публічно-правовий спір має свою особливість суб`єктного складу участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сам по собі факт участі у спорі органу державної влади, органу місцевого самоврядування, не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції.
Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, обставин у справі.
Згідно із частинами 1 та 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).
Водночас, правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного кодексу України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.
Згідно із частинами 2 та 3 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. 
Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України).
Рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимога про визнання рішення незаконним розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимогу про визнання рішення незаконним можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за ст. 16 Цивільного кодексу України та пред`являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного права особи, що виникло в результаті рішення суб`єкта владних повноважень.
За таких обставин, при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин, із яких виник спір.
Як вбачається з матеріалів справи та зазначає позивач, об`єктом спірного рішення Миколаївської міської ради від 06.03.2025 №41/65 є земельна ділянка, що розташована по пр. Богоявленському, поблизу житлового будинку №340 в Корабельному районі м Миколаєва.
Підставою заявленого позову визначено те, що спірне рішення Миколаївської міської ради від 06.03.2025 №41/65 суперечить актам законодавства та порушує права та інтереси фізичної особи-підприємця Кравченко Людмили Володимирівни щодо можливості користуватись цією земельною ділянкою, на якій знаходиться торговий кіоск позивача, оскільки цим рішенням відмовлено фізичній особі-підприємцю у продовженні договору оренди землі комунальної власності.
Однак, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема, Земельним кодексом України та Законом України “Про оренду землі”. 
Так, продовження (поновлення) договору оренди землі здійснювалось в порядку ст. 33 Закону України «Про оренду землі» (в редакції від 01.01.2010, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин). В подальшому, після внесення змін у Закон України "Про оренду землі" від 06.10.1998 №161-XIV та Земельний кодекс України, у зв`язку із набранням 16.01.2020 чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" від 05.12.2019 № 340-IX, стаття 33 Закону України «Про оренду землі», яка регламентувала порядок поновлення договорів оренди, викладено у новій редакції, додано ст. 32-2 «Поновлення договорів оренди землі», згідно з якою поновлення договорів оренди землі здійснюється в порядку, передбаченому ст. 126-1 Земельного кодексу України.
При цьому, ст. 33 Закону України «Про оренду землі» також визначено, що відмова, а також наявне зволікання в укладенні нового договору оренди землі можуть бути оскаржені в суді.
Тобто, оскарження відмови Миколаївської міської ради у продовженні договору оренди землі комунальної власності (продовження позивачу можливості користуватись земельною ділянкою) пов`язано з реалізацією майнових інтересів, спрямованих на продовження господарських правовідносин, в яких Міська рада саме як суб`єкт земельних відносин (власник землі) вільна у виборі суб`єкта щодо надання (продовження) йому права оренди земельної ділянки в порядку, встановленому законом.
У постанові від 03.04.2019 (справа № 727/1002/17) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що «… у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач як власник землі вільний у виборі суб`єкта щодо надання йому права оренди земельної ділянки в порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснював владних управлінських функцій … суди дійшли помилкового висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, може бути розглянуто за правилами КАС…».
Таким чином, колегія суддів зазначає, що позов ФОП Кравченко Л.В. про визнання незаконним та скасування вищезазначеного рішення Миколаївської міської ради підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов`язаний з вирішенням питання щодо порушення права землекористування позивача, а відтак його розгляд не належить до юрисдикції адміністративних судів.
За таких обставин, зважаючи на характер правовідносин у цій справі, апеляційний господарський суд доходить висновку про те, що у даному випадку спір виник з майнових відносин приватноправового характеру (цивільних правовідносин), а тому, з урахуванням суб`єктного складу сторін, розгляд цієї справи має здійснюватися в порядку господарського судочинства.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №910/21404/17.
На підставі наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що спір фізичної особи-підприємця Кравченко Л.В. та Миколаївської міської ради не є публічно-правовим, а тому, має вирішуватися за правилами господарського судочинства.
Водночас, судова колегія вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, що викладені у постановах від 27.03.2025 у справі № 480/5652/24 та від 22.11.2024 по справі №520/34082/23, згідно з якими Миколаївська міська рада, ухвалюючи рішення про відмову у поновленні договору на оренду спірної земельної ділянки, діяла як суб`єкт владних повноважень в межах визначеної адміністративної процедури, які регулюються Законом України "Про адміністративну процедуру", щодо прийняття рішень в сфері оренди землі, а не як суб`єкт господарювання. Так, позиція Верховного Суду, яку застосував у даному випадку суд першої інстанції, полягає у тому, що «…У цих відносинах орган місцевого самоврядування виступає суб`єктом владних повноважень, який виконує управлінські функції щодо розпорядження землями комунальної власності. Вказаний орган не діє як суб`єкт господарювання, який володіє, користується чи розпоряджається земельними ділянками з метою отримання прибутку, а реалізує саме владні повноваження, встановлені законом для забезпечення публічного інтересу. (п.63 постанови Верховного Суду від 27.03.2025 у справі №480/5652/24).
Проте, апеляційний суд наголошує на тому, що у даному випадку, як зазначалось вище, спірні правовідносини сторін, пов`язані з орендою землі, у тому числі в частині укладання додаткової угоди до договору оренди землі, регулюються положеннями Закону України "Про оренду землі", який є спеціальним нормативно-правовим актом.
Натомість Закон України "Про адміністративну процедуру" від 17.02.2022 №2073-IX (набрав чинності 15.12.2023) та інші закони на його виконання, зокрема Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про адміністративну процедуру» від 10.10.2024 № 4017-IX, на які послався суд першої інстанції, - регулюють відносини органів виконавчої влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших суб`єктів, які відповідно до закону уповноважені здійснювати функції публічної адміністрації, з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ шляхом прийняття та виконання адміністративних актів.
Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України "Про адміністративну процедуру" дія цього Закону не поширюється на відносини, що виникають під час: 1) розгляду звернень осіб, що містять пропозиції, рекомендації щодо формування державної політики, вирішення питань місцевого значення, а також щодо врегулювання суспільних відносин; 2) конституційного провадження, кримінального провадження, судового провадження, виконавчого провадження (крім виконання адміністративних актів), оперативно-розшукової діяльності, розвідувальної діяльності, контррозвідувальної діяльності, вчинення нотаріальних дій, виконання покарань, застосування законодавства про національну безпеку і оборону, громадянство, надання притулку в Україні, захист економічної конкуренції; 3) державної служби, дипломатичної та військової служби, служби в органах місцевого самоврядування, служби в поліції, а також іншої публічної служби; 4) реалізації конституційного права громадян брати участь у всеукраїнському та місцевих референдумах, обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування; 5) оскарження процедур публічних закупівель; 6) нагородження державними нагородами та відзнаками; 7) здійснення помилування; 8) здійснення оцінки впливу на довкілля.
З наведеного вбачається, що Закон України "Про адміністративну процедуру" не підлягає застосуванню до спірних правовідносин сторін у цій справі, оскільки останні (щодо продовження строку дії договору оренди земельної ділянки) перейшли з публічно-правової до приватно-правової площини та регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі", який є спеціальним нормативно-правовим актом.
Даний висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, яка викладена у постановах від 17.09.2025 у справі №906/1220/24 та від 23.09.2025 у справі №906/1071/24.
Щодо позиції суду першої інстанції відносно того, що звернення відповідача із заявою про поновлення договору оренди до Орендодавця саме через ЦНАП обумовлює віднесення такого звернення виключно до адміністративної процедури, то апеляційний суд зазначає, що станом на даний час будь-яка комунікація з органом місцевого самоврядування здійснюється лише через ЦНАПи (Центр надання адміністративних послуг), які є державною службою або муніципальною установою.
Сутність роботи ЦНАП полягає в тому, що, звернувшись до адміністратора Центру, суб`єкт звернення (громадянин або підприємець) може отримати у найкоротший строк і за мінімальної кількості відвідувань вичерпну інформацію або консультацію щодо вимог та порядку надання тієї чи іншої послуги, здати пакет документів, необхідний для отримання послуги, і в подальшому – отримати оформлений результат запитуваної адміністративної послуги або відмову в її наданні. Концепція роботи ЦНАП передбачає, що адміністратор виступає в якості державного «посередника», який унеможливлює прямий контакт заявника із суб`єктом надання адміністративної послуги і, таким чином, спрощуються доступ та умови отримання послуг органів державної або муніципальної влади, значно скорочуються строки оформлення таких послуг.
Тобто, ЦНАП, по суті, є «фронт-офісом», у тому числі місцевої влади, яка, в свою чергу, вирішує те чи інше питання в межах своїх повноважень, виходячи з площини такого питання, керуючись відповідним законодавством. Тобто, виконавцем послуги залишаються відповідні відділи або Департаменти органу місцевого самоврядування. І як зазначалось вище, спірне питання, яке відноситься у даному випадку до приватно-правового, вирішується саме Міською радою з посиланням на положення саме Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі".
Отже, звернення особи до Міської ради через ЦНАП з тим чи іншим питанням не що спір, який може виникнути занаслідками розгляду такого звернення, автоматично підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Підсумовуючи все вищезазначене, судова колегія вказує, що з моменту укладення договору оренди землі між землекористувачем та органом місцевого самоврядування припиняються адміністративні відносини та в подальшому виникають договірні відносини, які характеризуються рівністю їх учасників та свободою договору.
Вирішення спору про право (і забезпечення тим самим юридичної визначеності у правовідносинах між сторонами такого спору) належить до компетенції суду. Розглядаючи спори, пов`язані з реалізацією майнових прав на землю, у судовому порядку, держава захищає порушене право та забезпечує правову визначеність.
Аналіз фактичних обставин справи вказує на відсутність між позивачем та відповідачем правовідносин, заснованих на владно-управлінському підпорядкуванні.
Спір у даній справі стосується поновлення терміну дії договору оренди земельної ділянки комунальної власності, що свідчить про приватноправовий, а не публічний характер спірних відносин.
Оскаржуване рішення прийняте Миколаївською міською радою не як суб`єктом владних повноважень на реалізацію публічних функцій, а як власником землі в порядку реалізації цивільного права на розпорядження майном.
Отже, позивач пов`язує порушення своїх прав саме з майновим аспектом, а не із захистом інтересів у сфері публічно-правового управління.
Характер позовних вимог, спрямованих на усунення перешкод у реалізації права користування земельною ділянкою, свідчить про наявність спору про право, що виникає із земельних відносин. Такі обставини виключають можливість розгляду справи за правилами адміністративного судочинства.
Зважаючи на викладене, оскільки метою позову є захист приватного інтересу в межах договірних відносин, дана справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
Судова колегія констатує, що реалізація відповідачем повноважень власника щодо розпорядження земельною ділянкою не перетворює цей спір на публічно-правовий, навіть за умови участі в ньому органу місцевого самоврядування.
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає, що доводи викладені апелянтом в апеляційній скарзі, є обґрунтованими та відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. 
Водночас, апеляційний суд вказує про помилковість висновків суду першої інстанції щодо віднесення розгляду даного спору до адміністративного суду, який послався на те, що у даному спірному випадку Миколаївська міська рада, ухвалюючи оскаржуване рішення, діяла як суб`єкт владних повноважень у межах адміністративної процедури, врегульованої Законом України «Про адміністративну процедуру». Суд апеляційної інстанції вказує, що врахований судом першої інстанції Закон спрямований на регулювання відносин публічної адміністрації з особами при прийнятті адміністративних актів у сфері публічно-правових відносин, однак не охоплює спори, що виникають із реалізації майнових прав та договірних земельних відносин.
Отже, висновок суду першої інстанції щодо підсудності цього спору суду адміністративної юрисдикції є помилковим.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, зокрема, має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (ст. 280 Господарського процесуального кодексу України).
Оскільки судом першої інстанції неповне з`ясовано обставини, що мають значення для справи та порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, ухвала суду про закриття провадження у господарській справі підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 17.09.2025 у справі №915/730/25 слід скасувати та направити справу №915/730/25 до суду першої інстанції для продовження розгляду. Відповідно, апеляційна скарга фізичної особи-підприємця Кравченко Людмили Володимирівни підлягає задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, то апеляційний суд зазначає, що такий розподіл здійснюється відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
При цьому, п. 4.8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7 «Про деякі питання застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України», зокрема, встановлено, якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідних апеляційної та/або касаційної скарг, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами Господарського процесуального кодексу України. 
Керуючись ст.ст. 255, 269, 271, 275, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи підприємця Кравченко Людмили Володимирівни - задовольнити.
Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 17.09.2025 у справі №915/730/25 - скасувати.
Справу №915/730/25 направити до Господарського суду Миколаївської області для продовження розгляду.
Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.
Повний текст постанови складений та підписаний 05.03.2026. 

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Діброва Г.І.

Суддя Ярош А.І.