ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року	м. Одеса	Справа № 904/3349/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання Фещук В.М.,
за участю представників:
від Департаменту розвитку об`єктів комунальної власності територіальної громади Херсонської міської ради – Миронюк В.О.,
від Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України – Стороженко Л.І.,
розглянувши апеляційну скаргу Департаменту розвитку об`єктів комунальної власності територіальної громади Херсонської міської ради
на рішення Господарського суду Одеської області від 24.09.2025, прийняте суддею Демченко Т.І., м. Одеса, повний текст складено 29.09.2025,
у справі №904/3349/25
за позовом: Департаменту розвитку об`єктів комунальної власності територіальної громади Херсонської міської ради
до відповідача: Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України
про стягнення 313 097,56 грн

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 р. Департамент розвитку об`єктів комунальної власності територіальної громади Херсонської міської ради звернувся з позовом до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором оренди комунального майна міської територіальної громади №1284 від 20.04.2020 та за договором оренди нерухомого або іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності №1145 від 22.12.2021 у загальному розмірі 313097,56 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за укладеними між сторонами договором оренди комунального майна міської територіальної громади №1284 від 20.04.2020 та договором оренди нерухомого або іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності №1145 від 22.12.2021 в частині повної та своєчасної сплати орендних платежів.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 04.08.2025 відкрито провадження у справі №904/3349/25.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 24.09.2025 у справі №904/3349/25 (суддя Демченко Т.І.) частково задоволено позов; стягнуто з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь Департаменту розвитку об`єктів комунальної власності територіальної громади Херсонської міської ради заборгованість у розмірі 32850,32 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 468,85 грн; у задоволенні решти вимог відмовлено.
Судове рішення мотивоване правомірністю нарахування відповідачеві орендних платежів за договором оренди комунального майна міської територіальної громади №1284 від 20.04.2020 та договором оренди нерухомого або іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності №1145 від 22.12.2021 за період з 01.01.2022 по 23.02.2022 у загальному розмірі 32850,32 грн, а також безпідставністю несплати Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одеса) вказаної суми орендної плати. Поряд з цим, місцевий господарський суд зазначив про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості з орендної плати за 2023 рік, оскільки у період з січня місяця по грудень місяць 2023 року відповідач був звільнений від орендної плати за вищенаведеними договорами на підставі положень підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №634 від 27.05.2022 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" (у редакції, чинній на час існування спірних правовідносин – до 07.05.2024).
Не погодившись з прийнятим рішенням, Департамент розвитку об`єктів комунальної власності територіальної громади Херсонської міської ради звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 24.09.2025 у справі №904/3349/25 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості у сумі 280247,24 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
В апеляційній скарзі Департамент розвитку об`єктів комунальної власності територіальної громади Херсонської міської ради наголошує на тому, що з 18.11.2022 території населених пунктів Херсонської міської територіальної громади більше не були включені до територій, в межах яких припиняється доступ користувачів до єдиних та державних реєстрів, у зв`язку з чим орендарі комунального майна, розташованого, зокрема, у місті Херсон, не можуть бути звільнені від орендної плати за період з 01.01.2023 до 31.12.2023 на підставі підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №634 від 27.05.2022 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану".
У відзиві на апеляційну скаргу №49464/11.3-08 від 20.11.2025 (вх.№4111/25/Д1 від 20.11.2025) Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) просить апеляційну скаргу Департаменту розвитку об`єктів комунальної власності територіальної громади Херсонської міської ради залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 24.09.2025 у справі №904/3349/25 – без змін, посилаючись на обґрунтованість висновку суду першої інстанції про те, що відповідач з 24.02.2022 на підставі положень підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №634 від 27.05.2022 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" був звільнений від сплати орендної плати за договором оренди комунального майна міської територіальної громади №1284 від 20.04.2020 та договором оренди нерухомого або іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності №1145 від 22.12.2021.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Поліщук Л.В., Богатиря К.В. від 12.11.2025 у справі №904/3349/25 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження.
В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.12.2025 вирішено розглянути апеляційну скаргу Департаменту розвитку об`єктів комунальної власності територіальної громади Херсонської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 24.09.2025 у справі №904/3349/25 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, а також призначено дану справу до розгляду на 21.01.2026 об 11:00.
Між тим, у зв`язку зі знеструмленням серверного обладнання судове засідання у справі №904/3349/25, призначене на 21.01.2026 об 11:00, не відбулося, про що складено відповідну довідку.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2026 призначено справу №904/3349/25 до розгляду на 25.02.2026 об 11:30.
Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2026 змінено найменування відповідача з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на Дніпровське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України.
У судовому засіданні 25.02.2026, проведеному в режимі відеоконференції, представник Департаменту розвитку об`єктів комунальної власності територіальної громади Херсонської міської ради підтримав апеляційну скаргу; представник Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України висловив заперечення проти її задоволення.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
20.04.2020 між Департаментом розвитку об`єктів комунальної власності територіальної громади Херсонської міської ради ("Орендодавець") та Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одеса) ("Орендар") укладено договір оренди комунального майна міської територіальної громади №1284 (далі – договір №1284 від 20.04.2020), за умовами пункту 1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежилі приміщення першого поверху загальною площею 500,1 кв.м за адресою: м. Херсон, вул. Комкова, 87, корп. 2.
В силу пункту 3.1 договору №1284 від 20.04.2020 орендна плата визначається відповідно до Положення про розрахунок та порядок використання плати за оренду об`єктів комунальної власності міської територіальної громади, затвердженого рішеннями міської ради №499 від 28.12.2011, і становить 68122,20 грн без ПДВ за рік (додаток 1).
У пункті 3.2 договору №1284 від 20.04.2020 (у редакції додаткового договору №3 від 11.09.2023) визначено, що орендна плата становить 5676,85 грн (базовий – березень 2020) згідно з рішенням міської ради №499 від 28.12.2011 і перераховується Орендарем Департаменту розвитку об`єктів комунальної власності територіальної громади Херсонської міської ради на підставі рахунку та акту виконаних робіт не пізніше 25 числа поточного місяця з урахуванням щомісячного індексу інфляції і податку на додану вартість відповідно до чинного законодавства.
У пункті 3.3 договору №1284 від 20.04.2020 вказано, що розмір орендної плати може бути переглянуто на вимогу однієї зі сторін у разі зміни Методики її розрахунку, зміни централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством України.
Згідно з пунктом 5.2 договору №1284 від 20.04.2020 Орендар зобов`язується своєчасно й у повному обсязі вносити до бюджету (Орендодавцю) орендну плату.
Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та відповідно до частини третьої статті 631 Цивільного кодексу України застосовується до правовідносин сторін, які виникли між ними до укладання цього договору, а саме: з 25.03.2020 і діє до 24.02.2023 (пункту 10.1 договору №1284 від 20.04.2020).
22.12.2021 між Департаментом розвитку об`єктів комунальної власності територіальної громади Херсонської міської ради ("Орендодавець") та Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одеса) ("Орендар") укладено договір оренди нерухомого або іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності №1145 (далі – договір №1145 від 22.12.2021), за умовами якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування окремо розташовану нежитлову будівлю загальною площею 681,4 кв.м за адресою: м. Херсон, вул. Торгова, 24.
У розділі І договору №1145 від 22.12.2021 викладено змінювані умови даного договору, зокрема:
-процедура, в результаті якої майно отримано в оренду – продовження без проведення аукціону (пункт 5.1); 
-орендна плата визначена на підставі останньої місячної орендної плати, встановленої договором, що продовжується і становить 7924,03 грн (базовий місяць оренди – квітень 2021 року), підлягає сплаті не пізніше 25 числа поточного місяця з урахуванням щомісячного індексу інфляції і податку на додану вартість відповідно до чинного законодавства (пункт 9.1);
-сума забезпечувального депозиту – 2 місячні орендні плати, але в будь-якому разі у розмірі не меншому, ніж розмір мінімальної заробітної плати станом на перше число місяця, в якому укладається цей договір – 15848,06 грн без податку на додану вартість (пункт 11);
-цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та відповідно до частини третьої статті 631 Цивільного кодексу України застосовується до правовідносин сторін, які виникли між ними до укладання цього договору, а саме: з 07.03.2021 до 07.02.2024 включно (пункт 12);
-співвідношення розподілу орендної плати станом на дату укладення договору – 100% орендної плати до бюджету Херсонської міської територіальної громади (пункт 16).
Розділом II договору №1145 від 22.12.2021 визначено незмінювані умови цього договору, у тому числі:
-Орендодавець/Балансоутримувач передають, а Орендар приймає у строкове платне користування майно, зазначене у пункті 4 змінюваних умов, вартість якого становить суму, визначену у пункті 6 змінюваних умов (пункт 1.1);
-Орендар сплачує орендну плату до бюджету Херсонської міської територіальної громади та Балансоутримувачу у співвідношенні, визначеному у пункті змінюваних 16 умов (або в іншому співвідношенні, визначеному законодавством), щомісяця до 25 числа поточного місяця (пункт 3.3);
-Орендар сплачує орендну плату на підставі рахунків Орендодавця; податок на додану вартість нараховується на загальну суму орендної плати; протягом п`яти робочих днів після закінчення поточного місяця оренди Орендодавець передає Орендарю акт виконаних робіт на надання орендних послуг із податковою накладною за умови реєстрації Орендаря платником податку на додану вартість (пункт 3.4);
-припинення договору оренди не звільняє Орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи пеню та неустойку (за наявності) (пункт 3.11);
-протягом трьох робочих днів з моменту припинення цього договору Орендодавець/Балансоутримувач зобов`язаний оглянути майно і зафіксувати його поточний стан, а також стан розрахунків за цим договором і за договором про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг Орендарю в акті повернення з оренди орендованого майна (пункт 4.2); 
-з метою виконання зобов`язань Орендаря за цим договором, а також за договором про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг Орендарю до або в день підписання цього договору Орендар сплачує на рахунок Орендодавця забезпечувальний депозит у розмірі, визначеному у пункті 11 змінюваних умов (пункт 4.5);
-Орендодавець повертає забезпечувальний депозит Орендарю протягом п`яти робочих днів після отримання від Балансоутримувача примірника акту повернення з оренди орендованого майна, підписаного без зауважень Балансоутримувача, або здійснює вирахування сум, визначених у пункті 4.8 цього договору, у разі наявності зауважень Балансоутримувача або Орендодавця (пункт 4.6);
-Орендодавець не пізніше ніж протягом п`ятого робочого дня з моменту отримання від Балансоутримувача примірника акта повернення з оренди орендованого майна із зауваженнями (або за наявності зауважень Орендодавця) зараховує забезпечувальний депозит в рахунок невиконаних зобов`язань Орендаря і перераховує забезпечувальний депозит на погашення зобов`язань Орендаря (пункт 4.8);
-договір припиняється за згодою сторін на підставі договору про припинення з дати підписання акту повернення майна з оренди (пункт 12.6.6).
В адресованій відповідачу претензії №01-20-213-вих від 11.02.2025 Департамент розвитку об`єктів комунальної власності територіальної громади Херсонської міської ради, посилаючись на невиконання орендарем умов низки укладених між сторонами договорів, просив погасити заборгованість з орендної плати за відповідними договорами, у тому числі 137539,90 грн за договором №1284 від 20.04.2020 (з яких: 14430,74 грн за період з 01.01.2022 до 23.02.2022 та 123109,16 грн за період з 01.01.2023 до 31.12.2023) та 175557,66 грн за договором №1145 від 22.12.2021 (з яких: 18419,58 грн за період з 01.01.2022 до 23.02.2022 та 157138,08 грн за період з 01.01.2023 до 31.12.2023).
За результатами опрацювання вищенаведеної претензії відповідач надав відповідь №12203/15.6-15 від 18.03.2025, в якій не визнав існування у нього заборгованості перед позивачем.
Предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з орендної плати за договорами №1284 від 20.04.2020 та №1145 від 22.12.2021 у загальному розмірі 313097,56 грн.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з правомірності нарахування відповідачеві орендних платежів за договорами №1284 від 20.04.2020 та №1145 від 22.12.2021 за період з 01.01.2022 по 23.02.2022 у загальному розмірі 32850,32 грн, а також безпідставності несплати орендарем вказаної суми орендної плати. Водночас місцевий господарський суд зазначив про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості з орендної плати за 2023 рік, оскільки у період з січня місяця по грудень місяць 2023 року відповідач був звільнений від орендної плати за вищенаведеними договорами на підставі положень підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №634 від 27.05.2022 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" (у редакції, чинній на час існування спірних правовідносин – до 07.05.2024).
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про часткове задоволення позову з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договори №1145 від 22.12.2021 та №1284 від 20.04.2020 є договорами найму (оренди) комунального майна.
Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
За умовами частин першої, п`ятої статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Правові, економічні та організаційні відносини, що виникають у зв`язку з орендою державного та комунального майна, врегульовано Законом України "Про оренду державного та комунального майна", за умовами якого орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі незалежно від наслідків господарської діяльності; строки внесення орендної плати визначаються у договорі.
Отже, договори №1145 від 22.12.2021 та №1284 від 20.04.2020 стали підставами виникнення у сторін господарських зобов`язань відповідно до статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України.
Приписами частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
В силу статті 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.
Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Частиною першою статті 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.
03.10.2019 Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ, у пункті 1 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" якого було передбачено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01.02.2020 (за виключенням окремих зазначених норм). 
Водночас згідно з пунктом 5 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 з дня введення в дію цього Закону було визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992.
Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 опублікований в офіційному друкованому виданні "Голос України" 26.12.2019, набрав чинності 27.12.2019 і введений в дію з 01.02.2020, а відтак саме з цієї дати підлягають застосуванню його приписи (за винятком окремих норм, наведених у розділі "Прикінцеві та перехідні положення").
За загальним правилом, якщо прийнятим нормативним актом порівняно з попереднім змінюється правове регулювання відносин в тій чи іншій сфері, то нові норми застосовуються з дати набрання ними чинності, якщо інше не визначено в самому нормативному акті (частина перша статті 5 Цивільного кодексу України).
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, строк якого в подальшому був неодноразово продовжений Указами Президента України, у зв`язку з чим воєнний стан триває до теперішнього часу.
Внаслідок запровадження у державі воєнного стану Законом України №2181-IX від 01.04.2022 було внесено зміни до Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019, а саме: доповнено останній пунктом 61, яким унормовано, що під час дії воєнного стану Кабінет Міністрів України може встановити інші правила передачі в оренду державного та комунального майна, ніж ті, що передбачені цим Законом, зокрема щодо: продовження договору оренди, шляхом запровадження можливості автоматичного продовження договорів оренди, строк дії яких закінчується під час дії воєнного стану, на строк до припинення чи скасування та на чотири місяці після припинення чи скасування воєнного стану.
На виконання вказаних законодавчих приписів Кабінет Міністрів України прийняв постанову №634 від 27.05.2022 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану", яка набрала законної сили 01.06.2022.
У пункті 5 вищенаведеної постанови Кабінет Міністрів України №634 від 27.05.2022 визначено, що договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, крім випадку, коли балансоутримувач з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомив орендодавцю та орендарю про не продовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону. Для продовження договору оренди на строк, передбачений цим пунктом, заява орендаря та окреме рішення орендодавця не вимагаються.
Суд апеляційної інстанції вбачає, що договір №1284 від 20.04.2020 укладений сторонами на строк до 24.02.2023 (пункт 10.1), а договір №1145 від 22.12.2021 – до 07.02.2024 (пункт 12 змінюваних умов).
Отже, закінчення строку договорів №1284 від 20.04.2020 та №1145 від 22.12.2021 припало на період дії в Україні воєнного стану.
Водночас, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи доказів здійснення балансоутримувачем об`єктів оренди своєчасного (за 30 календарних днів до дати закінчення договорів №1284 від 20.04.2020 та №1145 від 22.12.2021) повідомлення відповідача про не продовження вказаних договорів, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що дію останніх було пролонговано на період воєнного стану.
Згідно з проведеним Департаментом розвитку об`єктів комунальної власності територіальної громади Херсонської міської ради розрахунком у відповідача наявна заборгованість з орендної плати у розмірі 137539,90 грн за договором №1284 від 20.04.2020 (з яких: 14430,74 грн за період з 01.01.2022 до 23.02.2022 та 123109,16 грн за період з 01.01.2023 до 31.12.2023), а також у розмірі 175557,66 грн за договором №1145 від 22.12.2021 (з яких: 18419,58 грн за період з 01.01.2022 до 23.02.2022 та 157138,08 грн за період з 01.01.2023 до 31.12.2023). При цьому за обома вищенаведеними договорами позивачем не здійснювалось нарахування орендної плати за період з 24.02.2022 по 31.12.2022 та з 01.01.2024.
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 Господарського процесуального кодексу України, втрачає сенс.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у матеріалах справи відсутні та відповідачем до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження сплати ним орендної плати за договорами №1284 від 20.04.2020 та №1145 від 22.12.2021 за період з 01.01.2022 до 23.02.2022 та з 01.01.2023 до 31.12.2023. Натомість, за твердженням відповідача, з яким погодився Господарський суд Одеської області, Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було звільнене від орендної плати у період з 01.01.2023 по 31.12.2023. 
Проте, Південно-західний апеляційний господарський суд не погоджується з вищенаведеним висновком суду першої інстанції щодо звільнення відповідача від орендної плати з огляду на наступне.
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №634 від 27.05.2022 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" (у редакції, чинній у період спірних правовідносин; далі – постанова Кабінету Міністрів України №634 від 27.05.2022) на період воєнного стану і протягом трьох місяців після його припинення чи скасування, але у будь-якому разі до 31 грудня 2022 року, за договорами оренди державного і комунального майна, чинними станом на 24 лютого 2022 року або укладеними після цієї дати за результатами аукціонів, що відбулися 24 лютого 2022 року або раніше, звільняються від орендної плати орендарі державного і комунального майна:
-фізичні особи та фізичні особи-підприємці, які були призвані або прийняті на військову службу після оголошення воєнного стану;
-які використовують майно, розташоване в адміністративно-територіальних одиницях, в межах яких припиняється доступ користувачів до єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану (Донецька область; Запорізька область в межах Бердянського, Василівського, Мелітопольського, Пологівського районів; Луганська область; Миколаївська область в межах Баштанського, Вознесенського районів (крім селищ міського типу Доманівка, Братське, м. Южноукраїнська), Миколаївського району (крім м. Миколаєва); Харківська область в межах Богодухівського району (крім мм. Валків, Богодухова, смт Краснокутськ), Ізюмського району, Куп`янського і Харківського районів (крім м. Мерефи, смт Нова Водолага, м. Харкова), Чугуївського району (крім м. Змієва); Херсонська область; Автономна Республіка Крим; м. Севастополь).
Відтак згідно з наведеною нормою обов`язковою умовою для звільнення орендарів від орендної плати за користування державним і комунальним майном є розташування об`єкта оренди в адміністративно-територіальних одиницях, в межах яких припиняється доступ користувачів до єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану.
При цьому текстуальний вираз норми "на період воєнного стану і протягом трьох місяців після його припинення чи скасування, але у будь-якому разі до 31 грудня 2022 року" означає встановлення присічного строку її дії саме до 31.12.2022 незалежно від інших наведених раніше подій або дій (припинення чи скасування воєнного стану).
Про те, що, починаючи з 01.01.2023, орендарям, визначеним підпунктом 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №634 від 27.05.2022, орендна плата нараховується у розмірі 100% без урахування знижки також роз`яснено у листі Міністерства економіки України №3211-07/11185-09 від 14.03.2023.
Тобто, підпунктом 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №634 від 27.05.2022 встановлено норму про звільнення від орендної плати, яка діє: 1) за колом осіб – для орендарів державного та комунального майна; 2) у просторі – на території адміністративно-територіальних одиниць, в межах яких припиняється доступ користувачів до єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану; 3) у часі – з присічним строком (межею існування суб`єктивного права) до 31.12.2022.
Перелік адміністративно-територіальних одиниць, в межах яких припиняється доступ користувачів до єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції України, в умовах воєнного стану, був затверджений наказом Міністерства юстиції України №1307/5 від 01.04.2022.
Суд апеляційної інстанції вбачає, що з 18.11.2022 територію Херсонської міської територіальної громади виключено з Переліку адміністративно-територіальних одиниць, в межах яких припиняється доступ користувачів до єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції України, в умовах воєнного стану, затвердженого наказом Мін`юсту №1307/5 від 01.04.2022, відповідно до наказу Міністерства юстиції України №5152/5 від 17.11.2022 (набрав чинності з 18.11.2022).
Таким чином, з 18.11.2022 на територію Херсонської міської територіальної громади припинила поширюватися дія норми підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №634 від 27.05.2022 про звільнення від орендної плати орендарів державного та комунального майна.
Відповідно до пункту 1 наказу Міністерства юстиції України №5840/5 від 27.12.2022, що набрав чинності 13.01.2023, визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства юстиції України №1307/5 від 01.04.2022 "Про затвердження Переліку адміністративно-територіальних одиниць, в межах яких припиняється доступ користувачів до єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції України, в умовах воєнного стану", зареєстрований в Міністерстві юстиції України 05.04.2022 за №386/37722.
При цьому, як вбачається з преамбули наказу Міністерства юстиції України №5840/5 від 27.12.2022, його прийнято відповідно до підпункту 1 пункту 12 постанови Кабінету Міністрів України №209 від 06.03.2022 "Деякі питання державної реєстрації та функціонування єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану".
Згідно з підпунктом 1 пункту 12 постанови Кабінету Міністрів України №209 від 06.03.2022 "Деякі питання державної реєстрації та функціонування єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану" (у редакції постанови Кабінету Міністрів України №1364 від 06.12.2022, яка набрала чинності 25.12.2022) установлено, що протягом дії воєнного стану припиняється доступ користувачів до єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в межах адміністративно-територіальних одиниць, що належать до територій, на яких ведуться активні бойові дії або тимчасово окупованих, інформація про які міститься в переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій.
В подальшому постановою Кабінету Міністрів України №469 від 09.05.2023, яка набрала чинності 23.05.2023, до вказаної норми внесено зміни, згідно із якими протягом дії воєнного стану припиняється доступ користувачів до єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в межах адміністративно-територіальних одиниць, що належать до територій активних бойових дій (крім територій активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих Російською Федерацією територій, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, для яких не визначена дата завершення бойових дій або тимчасової окупації.
Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.
Отже, починаючи з грудня місяця 2022 року, змінилося правове регулювання порядку визначення територій, на яких припиняється доступ користувачів до єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції. По-перше, такі адміністративно-територіальні одиниці визначаються на підставі переліку, що затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій. По-друге, самі території повинні мати статус таких, на яких ведуться активні бойові дії або тимчасово окупованих. При цьому з 23.05.2023 для територій активних бойових дій зроблено виключення щодо таких територій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022, територію Херсонської міської територіальної громади віднесено до наступних територій: 1) з 01.03.2022 до 11.11.2022 – територія, тимчасово окупована Російською Федерацією (підпункт 1.9 пункту 1 розділу І); 2) з 11.11.2022 до 01.05.2023 – територія можливих бойових дій (пункт 11 розділу ІІ); 3) з 01.05.2023 – територія активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси (підпункт 3.6. пункту 3 розділу І у редакції наказу №199 від 13.07.2023).
Тобто у період з 18.11.2022 до 01.05.2023 територія Херсонської міської територіальної громади не відносилася до територій активних бойових дій або тимчасово окупованих Російською Федерацією територій, а з 01.05.2023 є територією активних бойових дій, на якій функціонують державні електронні інформаційні ресурси, тобто наявний доступ користувачів до єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції України.
Постановою Кабінету Міністрів України №512 від 07.05.2024, яка набрала чинності 08.05.2024, внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України №634 від 27.05.2022 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану".
Зокрема, доповнено пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України №634 від 27.05.2022 підпунктом 11, згідно з яким орендарям державного та комунального майна, розташованого на територіях активних бойових дій, територіях активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси або на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України, які включені до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, не нараховується орендна плата за період з 1 числа місяця, в якому було визначено щодо відповідних територій дату початку бойових дій або тимчасової окупації, по 1 число місяця, що настає через три місяці після дати завершення бойових дій або тимчасової окупації, що визначаються відповідно до зазначеного переліку.
При цьому пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України №512 від 07.05.2024 передбачено, що нарахування орендної плати орендарям, визначеним підпунктом 11 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №634 від 27.05.2022, здійснюється з урахуванням змін, затверджених цією постановою, починаючи з 1 січня 2024 року. Надмірно сплачена зазначеними орендарями орендна плата підлягає зарахуванню в рахунок майбутніх платежів.
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
При розгляді цієї справи апеляційний господарський суд враховує позицію, викладену у рішеннях Конституційного Суду України №1-зп від 13.05.1997, №1-рп/99 від 09.02.1999, №3-рп/2001 від 05.04.2001 та №6-рп/2012 від 13.03.2012, щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів: закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Крім того, колегія суддів враховує висновки, викладені у пункті 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) №1-рп/99 від 09.02.1999, згідно з якими в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
У даному випадку доповнення пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №634 від 27.05.2022 підпунктом 11, яким звільнено від нарахування орендної плати орендарів державного та комунального майна, розташованого на територіях активних бойових дій, територіях активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, є переходом від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої із застосуванням зворотної дії у часі (ретроактивної форми).
Однак, зворотна дія норм підпункту 11 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №634 від 27.05.2022 відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України №512 від 07.05.2024 поширена на вказані правовідносини, починаючи з 01.01.2024. Тобто дія цих норм ретроспективно не поширюється на правовідносини, що існували у 2023 році, зокрема, у спірний у цій справі період з 01.01.2023 по 31.12.2023.
Принцип правової визначеності як складова верховенства права передбачає обов`язок держави забезпечити стабільність та передбачуваність правового регулювання, а також недопустимість розширювального тлумачення норм, що встановлюють пільги чи звільнення від обов`язків. Звільнення від сплати орендної плати є винятком із загального правила обов`язковості виконання зобов`язань, а тому такі норми підлягають вузькому, а не розширеному тлумаченню. Аналогічний підхід неодноразово застосовувався Верховним Судом, який наголошував, що пільги та преференції не можуть застосовуватися поза межами прямо встановлених законом умов та строків їх дії.
При вирішенні спору має бути забезпечений справедливий баланс між інтересами сторін зобов`язання. Надання відповідачу переваги у вигляді фактичного звільнення від виконання грошового зобов`язання за відсутності прямо визначених законом підстав порушувало б принцип рівності учасників цивільних відносин та призводило б до непропорційного втручання у майнові права орендодавця.
Стабільність цивільного обороту передбачає обов`язковість виконання взятих на себе договірних зобов`язань та неприпустимість їх довільної модифікації. Невиконання орендарем обов`язку зі сплати орендної плати за відсутності передбачених законом умов звільнення порушує принцип стабільності договірних відносин. Учасник господарських відносин повинен усвідомлювати правові наслідки своїх дій та бездіяльності. Відсутність сплати орендної плати у період, коли норма про звільнення не діяла, об`єктивно створює заборгованість незалежно від суб`єктивного сприйняття стороною обсягу своїх обов`язків.
За таких обставин, оскільки з 18.11.2022 на територію Херсонської міської територіальної громади припинили поширюватися положення норми підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №634 від 27.05.2022, дія якої в подальшому припинилася 31.12.2022, а норми про звільнення від орендної плати орендарів державного та комунального майна були знову введені лише з 01.01.2024 постановою Кабінету Міністрів України №512 від 07.05.2024, нарахування відповідачеві орендної плати на підставі договорів №1284 від 20.04.2020 та №1145 від 22.12.2021, за якими об`єкти оренди комунальної форми власності розташовані на території вищенаведеної територіальної громади, у період з 01.01.2023 по 31.12.2023 є правомірним.
Враховуючи викладені вище норми права та узгоджені сторонами умови договорів №1284 від 20.04.2020 та №1145 від 22.12.2021, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи доказів сплати відповідачем орендних платежів за вказаними договорами за період з 01.01.2022 по 23.02.2022 та з 01.01.2023 по 31.12.2023, що зумовлює наявність у останнього відповідної заборгованості, Південно-західний апеляційний господарський суд, перевіривши арифметичну та методологічну правильність наданого позивачем розрахунку суми заборгованості за даними договорами оренди, дійшов висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення боргу у загальному розмірі 313097,56 грн, з яких: 137539,90 грн за договором №1284 від 20.04.2020 (14430,74 грн за період з 01.01.2022 до 23.02.2022 і 123109,16 грн за період з 01.01.2023 до 31.12.2023) та 175557,66 грн за договором №1145 від 22.12.2021 (18419,58 грн за період з 01.01.2022 до 23.02.2022 і 157138,08 грн за період з 01.01.2023 до 31.12.2023).
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Рішення Господарського суду Одеської області від 24.09.2025 у справі №904/3349/25 не повністю відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на користь Департаменту розвитку об`єктів комунальної власності територіальної громади Херсонської міської ради заборгованості у сумі 280247,24 грн з одночасним ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині, а також зміні в частині розподілу судових витрат.
Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання в електронній формі через систему "Електронний суд" з понижуючим коефіцієнтом 0,8 позовної заяви та апеляційної скарги (з урахуванням оскарження рішення виключно в частині відмови у задоволенні позову) покладаються на відповідача.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту розвитку об`єктів комунальної власності територіальної громади Херсонської міської ради задовольнити.
Рішення Господарського суду Одеської області від 24.09.2025 у справі №904/3349/25 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на користь Департаменту розвитку об`єктів комунальної власності територіальної громади Херсонської міської ради заборгованості у сумі 280247,24 грн скасувати, позов в цій частині задовольнити, в частині розподілу судових витрат – змінити, в решті рішення залишити без змін, виклавши його резолютивну частину у наступній редакції:
"Позов Департаменту розвитку об`єктів комунальної власності територіальної громади Херсонської міської ради до Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України задовольнити.
Стягнути з Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на користь Департаменту розвитку об`єктів комунальної власності територіальної громади Херсонської міської ради заборгованість у загальній сумі 313097,56 грн та витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у сумі 3757,17 грн".
Стягнути з Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на користь Департаменту розвитку об`єктів комунальної власності територіальної громади Херсонської міської ради витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 5044,45 грн.
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази з зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 26.02.2026.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук