ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
12.02.2026	Справа № 910/14508/25	

Господарський суд міста Києва у складі судді Морозова С.М., розглянувши без повідомлення сторін у спрощеному позовному провадженні справу
за позовом Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ
до Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд", м. Київ
третя особв-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_1 , м. Київ
третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_2 , м. Київ
про стягнення 40 736,27 грн, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
21.11.2025 року Департаментом будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) подано до Господарського суду міста Києва позовну заяву про стягнення з Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд" суми штрафу в розмірі 40 436,27 грн, у зв`язку з невиконанням відповідачем умов Договору №271/1249р від 09.12.2020 року в частині введення в експлуатацію завершеного будівництвом об`єкта.
Згідно з п. 2 ч. 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.
Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються що малозначні справи.
Частиною 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами та запропоновано сторонам у встановлені судом строки подати відповідні заяви по суті.
З метою повідомлення відповідача про розгляд даної справи та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвалу суду від 02.12.2025 року в електронному вигляді було надіслано відповідачу в його електронний кабінет (довідка про доставку електронного листа 02.12.2025 року о 17:31 год. міститься в матеріалах справи).
Відповідно до положень ч.ч. 1, 4 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.
Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є:
1) день вручення судового рішення під розписку;
2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи;
3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;
4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;
5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (ч. 8 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України).
Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення. (ч. 6 ст. 242 ГПК України).
Тобто, з урахуванням викладених норм та дати отримання ухвали суду відповідачем, строк для подачі останнім відзиву на позовну заяву встановлено судом до 18.12.2025 року (включно).
18.12.2025 року відповідачем засобами поштового зв`язку направлено до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що умовами договору не передбачено нарахування неустойки за невведення/введення не у строк в експлуатацію завершеного будівництвом об`єкта. Відповідач наголосив, що штраф та пеня є договірними санкціями, проте в даних правовідносинах виконання умов Договору не забезпечувалось правом позивача на неустойку. Також у відзиві зазначено, що договором передбачено запланований термін прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва, а не кінцевий, тому відповідачем строку не порушено. Також відповідачем зазначено про пропущення позивачем строку позовної давності.
29.12.2025 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якому зазначено, що строк введення в експлуатацію визначений договором є кінцевим. При цьому, позивач вказав, що у зв`язку з військовим станом, строк позовної давності позивачем не пропущено. Позивач у відповіді зазначив, що відсутність детального механізму нарахування штрафних санкцій не звільняє відповідача від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань.
Відповідач правом на подачу до суду заперечень на відповідь на відзив не скористався.
Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:
09.12.2020 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (разом - сторона-1), Комунальним підприємством з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд" (сторона-2) та Департаментом будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (сторона-3) укладено Договір №271/1249р (надалі також - Договір), відповідно до п. 2.1. якого предметом останнього є об`єкт нерухомості, майнові права на який придбаваються для сторони-1 у спільну часткову власність в рівних долях на умовах співфінансування у порядку, передбаченому цим договором.
За умовами п. 2.4. Договору сторона-2 підтверджує, що запланований термін прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва - ІІІ квартал 2022 р.
Згідно з п. 3.1. Договору об`єкт нерухомості за цим договором передається стороною-2 стороні-1 після прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію шляхом підписання акта прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості, протягом 20 робочих днів після проведення остаточних розрахунків, визначених п. 4.9 цього договору.
У відповідності з п.п. 4.1 Договору ціна останнього складає 872 951,20 грн. 
Частина вартості 1 кв.м об`єкта нерухомості, що сплачується стороною-3 за рахунок коштів спеціального фонду бюджету міста Києва не перевищує 30% опосередкованої вартості, що визначається Міністерством розвитку громад та територій України відповідно до Порядку визначення та застосування показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затвердженого наказом Державного комітету України з питань будівництва та архітектури № 174 від 27.09.2005 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.10.2005 р. за №1185/11465, збільшеної в 1,75 рази, яка на день укладення цього договору становить 26 505,50 грн (п. 4.2. Договору).
Пунктами 4.4-4.7. Договору визначено, що сторона-1 протягом 10 робочих днів з моменту укладання цього договору сплачує стороні-2 частину вартості об`єкта нерухомості 611 065,84 грн. Сторона-3 протягом 10 робочих днів з моменту отримання письмового повідомлення сторони-1 та сторони-2 про повну сплату стороною-1 коштів відповідно до п. 4.4 цього договору, сплачує стороні - частину вартості об`єкта нерухомості 261885,36 грн. Сторона-3 сплачує кошти в порядку та на умовах, передбаченими цим договором, за рахунок коштів спеціального фонду бюджету міста Києва. Після оплати стороною-1 та стороною-3 суми коштів відповідно до п. 4.4 та п. 4.5 цього договору, сторона-2 закріплює за стороною-1 об`єкт нерухомості, про що протягом 5 робочих днів видає стороні-1 та стороні-3 відповідну довідку.
Згідно з п. 8.1 Договору останній набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2020 року, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.
Відповідно до платіжного доручення №899 від 16.12.2020 року позивачем було перераховано відповідачу частину вартості об`єкта нерухомості в розмірі 261 885,36 грн.
09.10.2025 року позивач звернувся до відповідача з листом №056-6909, в якому зазначив, що на виконання умов договору стороною-1 сплачено суму коштів у розмірі 611 065,84 грн, а стороною-3 сплачено 261 885,36 грн. Водночас, умови Договору щодо введення в експлуатацію об`єкта будівництва забудовником не виконані, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення штрафних санкцій у розмірі 40 736,27 грн.
Оскільки відповідач у добровільному порядку не сплатив позивачу пеню за порушення строків щодо введення в експлуатацію об`єкта будівництва у розмірі 40 736,27 грн., останній і звернувся до суду з даним позовом.
Відповідач заперечуючи проти стягнення з нього штрафної санкції зазначив, що штраф/пеня є договірними санкціями, проте в даних правовідносинах виконання умов Договору не забезпечувалось правом позивача на неустойку. Окрім того, Договором передбачено запланований термін прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва, а не кінцевий, тому відповідачем строку не порушено. Також, відповідачем зазначено про пропущення позивачем строку позовної давності.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу. Суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист їх прав і охоронюваних законом інтересів, які порушені або оспорюються.
За приписами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом положень ст.ст. 626, 627, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Між сторонами у справі виникли права і обов`язки на підставі укладеного Договору №271/1249р від 09.12.2020 року на придбання майнових прав на об`єкт нерухомості на умовах співфінансування.
Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як вбачається з матеріалів справи, доказів прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва у визначений п. 2.4 Договору №271/1249р від 09.12.2020 року строк сторонами не надано.
Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на п. 7.1 Договору, відповідно до якого у випадках невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність у порядку, передбаченому законодавством України.
Частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України передбачені загальні умови забезпечення виконання зобов`язання. Одна з цих умов передбачає забезпечення виконання зобов`язання (основного зобов`язання), якщо це встановлено договором або законом. 
Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є неустойка (ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України).
Неустойкою (штрафом, пенею), за ст. 549 Цивільного кодексу України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України). 
Завданням неустойки, як способу забезпечення виконання зобов`язання та як міри відповідальності, є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
Тобто неустойка має договірний (добровільний) характер, що встановлюється за ініціативою сторін зобов`язання; а також імперативний характер (встановлений законом), тобто договірно-обов`язковий, умови про яку включаються в договір через підпорядкування імперативним вимогам правової норми.
При цьому, для деяких видів зобов`язань неустойка встановлюється законом іншим нормативно-правовим актом безпосередньо, а тому сторони відповідно зобов`язання підпорядковуються існуючим правилам про неустойку стосовно як її розміру, так і порядку та умов про її стягнення, хоча при цьому не укладають не тільки угоди про неустойку, але і безпосередньо договору.
Дослідивши зміст укладеного сторонами Договору №271/1249р від 09.12.2020 року, Судом встановлено, шо останній не містить жодних умов щодо стягнення з відповідача неустойки (штрафу, пені) за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за даним договором, зокрема за порушення строків щодо введення в експлуатацію об`єкта будівництва.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 року у справі №904/4156/18 зроблено висновок про те, що розмір пені встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.
Суд зазначає, що законодавець пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань саме з умовами їх встановлення договором за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій. Зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони мають право і не встановлювати жодних санкцій за порушення зобов`язань. Якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом.
Оскільки сторонами в Договорі №271/1249р від 09.12.2020 року не передбачено умови щодо нарахування пені за порушення відповідачем своїх зобов`язань, та такий вид забезпечення виконання грошового зобов`язання законом до спірних правовідносин також не визначений, вимоги позивача про стягнення з відповідача 40 736,27 грн пені задоволенню не підлягають.
При цьому, відповідачем було заявлено про застосування спливу строку позовної давності до позовних вимог.
Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).
Згідно ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Згідно ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 року).
Таким чином, оскільки судом встановлено відсутність підстав для задоволення позовних вимог, позовна давність в межах даної справи не застосовується.
Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Судовий збір позивача, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, залишається за позивачем.
Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:
1. У задоволенні позову відмовити повністю.
2. Залишити за Департаментом будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) судовий збір, сплачений до державного бюджету.
3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
4. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Сергій МОРОЗОВ