ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1289/26 Справа № 243/5579/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гончарова А. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Красвітної Т.П., Макарова М.О.,
за участю секретаря судового засідання — Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 вересня 2025 року у складі судді Гончарової А.О. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про стягнення недоотриманої пенсії в порядку спадкування за законом,–

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом, пред`явленим до Управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області, ГУ ПФУ в Донецькій області, на предмет стягнення з відповідача на користь позивача 447 743,83 грн недоотриманої пенсії померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька ОСОБА_2 , що увійшла до складу спадщини в порядку спадкування за законом. 19 березня 2025 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на нараховану, але неотриману пенсію в сумі 447743,83 грн. 20 березня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до ПФУ з метою отримання спадщини, проте отримала відмову в зв`язку з відсутністю у пенсійній справі пенсії, яка належала ОСОБА_2 . Позивач вважає, що така відмова відповідача порушує її майнові спадкові права, захисту яких позивач відшукує по суду.
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 вересня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Донецькій області про стягнення недоотриманої пенсії в порядку спадкування за законом - задоволено.
Стягнуто з ГУ ПФУ в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошові кошти в порядку спадкування за законом у виді недоотриманої за життя пенсії ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 березня 2025 року в розмірі 447 743,83 грн. 
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн (а.с. 52-54).
Рішення суду мотивовано тим, що позивачеві виплачено недоотриману пенсію спадкодавця у розмірі 447 743,83 грн, враховуючи, що свідоцтвом про спадщину, отриманим позивачем, передбачена в успадкування після батька саме така сума недоотриманої його пенсії, що є власністю позивача. Однак, відповідач безпідставно відмовив позивачеві у виплаті цієї суми, не врахувавши подання позивачем усіх належних документів для проведення такої виплати, що суд першої інстанції вважав неправомірним та порушенням майнових спадкових прав позивача.
Не погодившись з рішення суду першої інстанції, у жовтні 2025 року ГУ ПФУ в Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні вимог позивача, посилаючись на призупинення з 01 квітня 2016 року нарахування пенсії ОСОБА_2 , як проживаючому на тимчасово окупованій території, де відсутній обмін між органами пенсійного забезпечення України. За життя отримувач пенсійних виплат до органів ПФУ із заявою щодо поновлення виплат пенсії не звертався, як і не звертався із повідомленням про неотримання пенсії, що і зумовило ненарахування пенсії ОСОБА_2 . Скаржник наголошує, що право на пенсію нерозривно пов`язане з особою спадкодавця та в силу ст. 1219 ЦК України не входить до складу спадщини, а оскільки з 01 квітня 2016 року виплата пенсії померлому ОСОБА_2 було призупинено, а 01 серпня 2024 року пенсійну справу закрито у зв`язку із його смертю, то скаржник вважає, що за цей період грошові кошти пенсії ОСОБА_2 не належали, а, відтак, і позивач не має на такі виплати права. Скаржник вважає, що кошти ОСОБА_2 за його життя не нараховувались, а тому і не можуть бути успадковані позивачем (а.с. 56-60).
Позивач ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у листопаді 2025 року подала в системі “Електронний суд” через свого представника — адвоката Філіпову О.В. відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи скаржника не ґрунтуються на нормах Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, ЗУ “Про пенсійне забезпечення” та ЦК України. Також зазначила, що скаржник не надав будь-яких доказів на спростування встановлених судом першої інстанції фактичних обставин та висновків суду у справі, що унеможливлює скасування судового рішення. Просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с.103-105).
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 13 листопада 2024 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Красний Луч Луганської області.
19 березня 2025 року державним нотаріусом Другої броварської державної нотаріальної контори Юхта Л.М. видане ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , 1938 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з нарахованої, але недоотриманої пенсії в сумі 447 743,83 грн, що належала померлому ОСОБА_2 на підставі довідки, виданої Відділом обслуговування громадян №2 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області 14 лютого 2025 року за №0500-0205-8/13030.
Відповідно до рішення Головного управління ПФУ в Донецькій області П/С №914290840232 від 20 травня 2025 року, ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні та виплаті недоотриманої пенсії за померлого ОСОБА_2 , оскільки у пенсійній справі №914290840232 відсутня пенсія, що належала пенсіонерові і залишилась недоотриманою у зв`язку з його смертю.
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області надано державному нотаріусу Другої броварської державної нотаріальної контори Юхта Л.М. інформацію про суму недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 на суму 447 743,83 грн за період з 01 грудня 2021 року по 31 липня 2024 року з урахуванням вимог ст.46 Закону №1058, на підставі чого нотаріусом було видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 на вказану суму.
При наданні відповіді нотаріусу щодо недоотриманої пенсії ОСОБА_2 відповідачем було зменшено розмір пенсії, обмеживши її трирічним строком звернення за ст.46 Закону №1058. Внаслідок цього нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на недоотриману пенсію в сумі 447 743,83 грн.
20 березня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ в Донецькій області з заявою про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , але за результатом розгляду наданих документів їй було відмовлено у виплаті вказаних сум в зв`язку з відсутністю пенсії, що належала пенсіонерові.
Задовольняючи вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на її користь, як спадкоємиці померлого батька, який перебував на обліку у ГУ ПФУ у Донецькій області, як пенсіонер, недоотриманої ним пенсії, про що зазначено у свідоцтві про спадщину, суд першої інстанції вважав доведеним, що позивачеві належить вся сума, визначена свідоцтвом про право на спадщину за законом, тому саме 447 743,83 грн недоотриманої пенсії спадкодавця має бути виплачена позивачеві як спадкоємцеві, адже ця сума увійшла до складу спадщини та є власністю позивача.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та встановленими фактичними обставинами справи.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частин 3,4 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав є визнання права.
У відповідності до положень ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно норм ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно частин першої та третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.
Відповідно до норм ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.
Під час визначення обсягу спадщини необхідно виходити з того, що права та обов`язки, суб`єктом яких був спадкодавець на час відкриття спадщини, переходять до його спадкоємців. Спростування цієї презумпції можливе лише у випадках, коли права та обов`язки є нерозривно пов`язаними з особою спадкодавця. Отже, закон вказує, що до складу спадщини не включаються особисті немайнові права. Безпосередньою ознакою немайнових прав є невіддільність останніх від особи їхнього носія.
Пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Таким чином, право на аліменти, пенсії та інші соціальні виплати, як на періодичні платежі, не входить до складу спадщини, оскільки мають на меті матеріальне забезпечення конкретної особи, а передумовою виникнення зазначених прав у спадкодавця була його участь у сімейних, соціальних та трудових відносинах. Однак наведене правило не застосовується до випадків, коли зазначені суми були нараховані, але не одержані спадкодавцем і за умови відсутності членів його сім`ї, бажаючих їх отримати. В такому випадку належить застосовувати ст. 1227 ЦК України.
Згідно зі ст. 1227 ЦК України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Отже, з аналізу наведених правових норм вбачається, що до складу спадщини входить сума пенсії, яка була нарахована, але не отримана спадкодавцем за життя з незалежних від нього причин.
Зміст ч. 3 ст. 52 Закону України №1058-ІУ також узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодування у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Окрім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що загальна сума невиплаченої пенсії померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , яка зазначена у свідоцтві про спадщину за законом, виданому на ім`я позивача, складає 447 743,83 грн, що скаржником не спростовано.
Доводи скаржника про те, що ОСОБА_2 з 2016 року було призупинено нарахування пенсійних виплат, а тому позивач не може успадкувати зазначену суму, колегія суддів не може прийняти до уваги, адже спору про оскарження свідоцтва про спадщину, яким позивач і успадкувала зазначену суму, немає між сторонами, як і відсутні вимоги позивача до відповідача за період починаючи з 2016 року, оскільки органами ПФУ надався нотаріусу розрахунок невиплаченої пенсії ОСОБА_2 за період з 2021 року та по місяць його смерті.
Колегія суддів наголошує, що скаржник не наводить жодного доказу та не посилається на будь-які норми діючого законодавства, що може спростувати правомірні висновки суду першої інстанції, при цьому, встановлені вірно фактичні обставини справи судом першої інстанції, що знайшли своє підтвердження і при розгляді апеляційної скарги, свідчать про невиконання відповідачем своїх обов`язків зі сплати успадкованої позивачем недоотриманої пенсії після батька ОСОБА_2 , у відповідності до свідоцтва про спадщину за законом.
Відтак, висновок місцевого суду, що розмір недоотриманої пенсії ОСОБА_2 за його життя у розмірі 447 743,83 грн, що зазначено у свідоцтві про спадщину та про що йдеть у відповіді Управління Пенсійного фонду України Донецької області від 14 лютого 2025 року з наданим розрахунком неотриманої пенсії спадкодавцем, повинні бути виплачені позивачу саме у розмірі 447 743,83 грн, як майно, яке увійшло до складу спадщини, що колегія суддів вважає правильним і повністю з ним погоджується.
Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Норми ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що правовідносини з приводу нарахування та обліку недоотриманої пенсії померлого пенсіонера мають регулюватись спеціальною нормою ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Враховуючи вказане, колегія суддів доходить висновку, що є безпідставними доводи скарги про те, що задоволення позовних вимог позивача є недоведеними та необґрунтованими.
Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про повне задоволення позову, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 264 ЦПК України.
Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,–

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області —  залишити без задоволення.
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 вересня 2025 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені «04» лютого 2026 року.
Повний текст постанови складено «12» лютого 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:           Т.П. Красвітна

М.О. Макаров