Постанова
Іменем України
28 січня 2026 року
м. Київ
Справа № 607/11193/24
Провадження № 61-1518св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув у порядку письмового провадження справу,
учасниками якої є:
позивач - ОСОБА_1 (далі - позивач), інтереси якого представляє адвокат Варода Павло Борисович (далі - адвокат),
відповідачі-  ОСОБА_2 (далі - колишня невістка попереднього власника), яка діє у власних інтересах та в інтересах її неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (далі разом - діти, сини),
третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради,
про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою шляхом виселення 
за касаційною скаргою позивача на постанову Тернопільського апеляційного суду від 7 січня 2025 року, яку ухвалила колегія суддів у складі Хоми М. В., Гірського Б. О., Храпак Н. М.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Вступ
1. Спір стосується вимоги нового власника квартири, який її придбав у попереднього, про виселення з неї колишньої невістки продавця та його внуків. 
2. Суд першої інстанції позов задовольнив.Вказав, що позивач як новий власник квартири не дав згоду на вселення відповідачів, а тому з припиненням права власності попереднього власника відповідачі втратили право користування квартирою, яке було похідним від цього права власності.
3. Апеляційний суд мав протилежне бачення. Тому рішення суду першої інстанції скасував і відмовив у задоволенні позову.Зазначив, що відповідачі за законом набули право користування квартирою, вона тривалий час є місцем їхнього постійного проживання, а іншого житла вони не мають; в іншому спорі щодо визначення порядку користування квартирою за позовом попереднього власника суд встановив право відповідачів на користування квартирою; укладаючи договір купівлі-продажу, попередній власник діяв недобросовісно, але позивач не проявив належну обачність, не з`ясував наявність обтяження квартири правом користування нею інших осіб, хоча мав таку можливість.
4. Позивач із такими висновками апеляційного суду не погодився. У касаційній скарзі стверджував, що відповідачі втратили право користування квартирою, бо їхнє право користування було похідним від права власності попереднього власника; позивач як новий власник квартири має право вимагати усунення перешкод у користуванні майном від будь-яких осіб тим шляхом, який вважає прийнятним для себе. 
5. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду мав відповісти на питання про те, чи можливо задовольнити вимогу про виселення з житла осіб, яким суд у рішенні, яке набрало законної сили, щодо спору про визначення порядку користування квартирою встановив право користування нею (окремими її приміщеннями)? Вирішив, що неможливо, оскільки зазначене судове рішення встановило особистий сервітут на користь відповідачів. Такий сервітут після його встановлення не припинився відчуженням квартири. Задоволення вимоги про виселення відповідачів буде суперечити рішенню суду, що набрало законної сили, про виділення їм у користування окремих приміщень у квартирі. Тому без припинення відповідного сервітуту виселення відповідачів є неможливим.
(2) Зміст позовної заяви
6. У травні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив усунути перешкоди у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_1 (далі - квартира) шляхом виселення відповідачів. Обґрунтував так: 
6.1. 22 березня 2024 року позивач придбав у ОСОБА_5 (далі - попередній власник) квартиру загальною площею 61,4 кв. м і житловою площею 31,6 кв. м на підставі договору купівлі-продажу від 22 березня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. С. і зареєстрованого в реєстрі за № 327 (далі - договір купівлі-продажу).
6.2. Перед укладенням договору купівлі-продажу попередній власник запевнив позивача, що квартиру звільнить від особистих речей її мешканців протягом декількох днів, і передав один примірник ключів від неї. Крім того, за умовами договору купівлі-продажу продавець (попередній власник) поставив до відома покупця (позивача), що станом на день укладення договору малолітні чи неповнолітні діти, а також недієздатні або обмежено дієздатні особи не зареєстровані у квартирі та не мають права користування нею.
6.3. Після придбання позивачем квартири у ній залишилися проживати колишня невістка попереднього власника разом із її дітьми: ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 .
6.4. 9 квітня 2024 року позивач поштою надіслав колишній невістці попереднього власника досудову вимогу про усунення перешкод у користуванні приватною власністю. Просив протягом 30 календарних днів з дня отримання тієї вимоги звільнити квартиру, забрати із неї всі особисті речі й оплатити спожиті комунальні послуги. Вона отримала вимогу 15 квітня 2024 року, проте станом на 20 травня 2024 року разом із дітьми не звільнила квартиру та не забрала із неї речі.
6.5. Позивач категорично заперечує проти подальшого проживання відповідачів у належній йому на праві приватної власності квартирі, бо він є особою похилого віку, іншого житла у власності, крім як придбаної квартири, не має, та не бажає проживати разом із чужими йому людьми.
(3) Зміст рішення суду першої інстанції 
7. 18 вересня 2024 року Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області ухвалив рішення, згідно з яким задовольнив позов. Мотивував так:
7.1. Відповідачі вселилися до квартири та проживали у ній зі згоди попереднього власника, який за договором купівлі-продажу відчужив квартиру позивачеві.
7.2. Останній як новий власник квартири не давав згоду на вселення до його майна відповідачів. Тому з припиненням права власності попереднього власника відповідачі втратили право користування квартирою, бо їхнє право користування було похідним від права власності попереднього власника.
(4) Зміст постанови апеляційного суду 
8. 7 січня 2025 року Тернопільський апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою скасував рішення суду першої інстанції й ухвалив нове - про відмову у задоволенні позову. Мотивував так:
8.1. Виселення відповідачів у контексті пропорційності застосування такого заходу слід оцінювати з урахуванням порушення їхнього права на житло, а також добросовісності дій продавця та покупця квартири.
8.2. Відповідачі за законом набули право користування квартирою, яка тривалий час є місцем їхнього постійного проживання. Зокрема, малолітні діти проживають у квартирі з моменту їхнього народження. Відомостей про наявність у відповідачів будь-якого речового права на інше житло у матеріалах справи немає.
8.3. Позивач, набуваючи у власність квартиру, міг передбачити обтяження його майбутньої нерухомості, бо під час її огляду перед придбанням бачив там дитячі й інші речі. Проте, укладаючи договір купівлі-продажу, не проявив належну обачність, не з`ясував можливе обтяження квартири у вигляді права користування нею інших осіб, у тому числі малолітніх дітей-онуків попереднього власника. 
8.4. Дії продавця квартири також не є добросовісними, оскільки відомості, викладені з його слів у пунктах 10 і 11 договору купівлі-продажу, не відповідають дійсності. Відчуження квартири попереднім власником поставило під загрозу соціальний статус його малолітніх дітей-онуків, які законно вселені та постійно проживають у квартирі з моменту їхнього народження й іншого житла не мають.
(5) Провадження у суді касаційної інстанції 
9. 5 лютого 2025 року адвокат в інтересах позивача сформував у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. 3795/0/220-25 від 6 лютого 2025 року), у якій просив скасувати зазначену постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
10. 10 березня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою позивача на постанову апеляційного суду з підстави, передбаченої у пункті 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
11. 19 січня 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
12. Адвокат в інтересах позивача мотивував касаційну скаргу так:
12.1. Право членів сім`ї власника користуватися житловим приміщенням може виникнути й існувати лише за наявності права власності на це житло в особи, членами сім`ї якої вони є. Із припиненням права власності втрачається право користування житловим приміщенням у членів сім`ї (іншого з подружжя, їхніх дітей, батьків), а також в інших осіб, які постійно проживали разом із власником, вели з ним спільне господарство, якщо під час їхнього вселення не було іншої домовленості про порядок користування житлом. 
12.2. Стаття 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначає право власника, зокрема, житлового приміщення або будинку, вимагати усунень порушеного права від будь-яких осіб тим шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права власності на підставі цієї статті є наявність у позивача такого права та встановлення судом перешкод власнику у користуванні його майном. Те, хто саме спричинив порушення права та з яких підстав, не має юридичного значення (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц, від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц, від 2 жовтня 2019 року, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2019 року у справі № 644/6646/14-ц, від 25 лютого 2021 року у справі № 761/26620/16-ц).
12.3. Тривалий строк користування відповідачами квартирою, враховуючи зміну її власника, членами сім`ї якого вони не є, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 липня 2023 року у справі № 522/16288/19-ц).
12.4. Виселення відповідачів із квартири не буде надмірним тягарем і не зумовить порушення прав, гарантованих статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), оскільки подальше їхнє проживання там без достатніх правових підстав порушує право позивача на це майно (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2023 року у справі № 758/16511/18);
12.5. Справа № 607/11193/24 має виняткове значення для позивача, оскільки його в похилому віці позбавили права на володіння та користування квартирою, що є єдиним житлом. Таке позбавлення завдало істотної шкоди.
(2) Позиції інших учасників справи
13. Інші учасники справи відзиви на касаційну скаргу не подали. 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
(1) Межі розгляду справи у суді касаційної інстанції
14. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 27 травня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою позивача на підставі, визначеній у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
15. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
16. З огляду на вказаний припис Верховний Суд за загальним правилом переглядає оскаржені судові рішення у межах тих доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження.
(2) Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій
(2.1) Чи можливо задовольнити вимогу про виселення з житла осіб, яким суд у рішенні, яке набрало законної сили, щодо спору про визначення порядку користування квартирою встановив право користування нею (окремими її приміщеннями)?
17. Позивач набув за договором купівлі-продажу право власності на квартиру. Коли довідався, що у ній проживають відповідачі, звернувся до суду. Просив усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом їхнього виселення. Суд першої інстанції позов задовольнив.Вказав, що позивач як новий власник квартири не давав згоду на вселення до неї відповідачів, а тому з припиненням права власності попереднього власника відповідачі втратили право користування квартирою (їхнє право було похідним від права власності попереднього власника). Апеляційний суд із таким рішенням не погодився. Зазначив, що відповідачі за законом набули право користування квартирою, вона тривалий час є місцем їхнього постійного проживання, а іншого житла вони не мають; у спорі щодо визначення порядку користування квартирою за позовом попереднього власника суд встановив право відповідачів на користування квартирою; укладаючи договір купівлі-продажу, попередній власник діяв недобросовісно, але позивач не проявив належну обачність, не з`ясував наявність обтяження квартири правом користування нею інших осіб, хоча мав таку можливість.
18. Позивач із такими висновками апеляційного суду не погодився. У касаційній скарзі стверджував, що відповідачі втратили право користування квартирою, бо воно було похідним від права власності попереднього власника. А новий власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні квартирою від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який вважає прийнятним. 
19. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду звертає увагу на те, що з моменту набрання законної сили рішенням суду про встановлення в іншій справі особистого сервітуту на користь відповідачів (права користування окремими приміщеннями квартири) таке їхнє право не є похідним від права власності попереднього власника. Після встановлення цього сервітуту він не припинився відчуженням квартири позивачеві. Задоволення вимоги про виселення відповідачів буде суперечити рішенню суду, що набрало законної сили, про виділення їм у користування окремих приміщень у квартирі. Тому без припинення відповідного сервітуту виселення відповідачів є неможливим.
20. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (речення перше частини першої та частина третя статті 47 Конституції України).
21. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частини перша, четверта та сьома статті 41 Конституції України).
22. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
23. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
24. Стаття 391 ЦК України визначає право власника, зокрема житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень його прав будь-якими особами шляхом, який власник вважає прийнятним. Те, хто саме спричинив порушення права та з яких підстав, не має значення (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).
25. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які з ним постійно проживають і ведуть спільне господарство, усунення порушень права власності у будь-який час (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17).
26. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (речення перше та друге частини першої статті 109 Житлового кодексу України (далі - ЖК України)).
27. Сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна прав володіння, користування та розпорядження цим майном (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року в справі № 498/164/15-ц).
28. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут) (частина друга статті 401 ЦК України).
29. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).
30. Правопорядок не може допускати ситуації коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 березня 2023 року в справі № 442/3663/20).
31. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).
32. За змістом речення другого частини четвертої статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє його членів сім`ї права користування займаним приміщенням.
33. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений (частина перша та шоста статті 403 ЦК України).
34. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 406 ЦК України).
35. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частина четверта статті 10 ЦПК України).
35.1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. 
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8 Конвенції).
35.2. ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Зокрема, зауважував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла(див. mutatis mutandis рішення від 2 грудня 2010 рокуу справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04), § 41, та ін.).
35.3. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
35.4. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: перша - виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; друга - викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; третя - закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року («East/West Alliance Limited v. Ukraine», заява № 19336/04), § 166-168).
35.5. Критеріями сумісності заходу втручання у права на повагу до житла та на мирне володіння майном із гарантіями статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції відповідно є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало правомірну мету, що випливає зі змісту вказаних статей, а також, чи є відповідний захід пропорційним відповідній меті втручання у право:
35.5.1. Втручання держави у права на повагу до житла та права власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Інакше кажучи, оскаржений захід повинен не тільки мати підставу в національному законодавстві, але й відповідати вимогам до якості закону: положення останнього мають бути достатньо чіткими у термінах і передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див. mutatis mutandis, зокрема, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43);
35.5.2. Якщо можливість втручання у вказані права передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення правомірної мети такого втручання: у право на повагу до житла - лише в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб; у право на мирне володіння майном - або з метою контролю за користуванням ним відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
35.5.3. Втручання у право на повагу до житла та у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з правомірною метою, буде розглядатися як порушення відповідно статті 8 Конвенції та/чи статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Втручання у право має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній правомірній меті (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria», заява № 20082/02), § 56).
Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між правомірною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis, зокрема, рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року («Rysovskyy v. Ukraine», заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року («Kryvenkyy v. Ukraine», заява № 43768/07)). Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти правомірної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станкова проти Словаччини» від 9 жовтня 2007 року («Stankova v. Slovakia», заява № 7205/02), § 60-63).
Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, можна разом із іншими чинниками брати до уваги, вирішуючи питання про те, чи встановлений справедливий баланс оскарженим заходом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy», заява № 33202/96), § 110).
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» від 14 грудня 2017 року («Dakus v. Ukraine», заява № 19957/07), «Кривіцька та Кривіцький проти України», «Садов`як проти України» від 17 травня 2018 року («Sadovyak v. Ukraine», заява № 17365/14)).
35.6. Порушення Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо недотриманий хоча б один із трьох зазначених вище критеріїв. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
36. У спірних правовідносинах є конкуренція прав на повагу до житла відповідачів, які не є власниками квартири, і правом власності позивача на останню, яке він набув за договором купівлі-продажу станом на час, коли відповідачі на законній підставі вселилися у квартиру та проживали у ній. У разі задоволення позову відбудеться втручання у право на повагу до житла відповідачів, а у разі відмови у його задоволенні - втручання у право власності позивача.
37. Наведені вище приписи та практика їхнього застосування є достатньо чіткими та передбачуваними для сторін спору. Тому суд має насамперед з`ясувати, чи передбачена законом можливість задоволення за обставин цієї справи позову про виселення відповідачів. І якщо так, то чи буде таке задоволення переслідувати правомірну мету, а за її наявності - чи буде виселення відповідачів пропорційним цій меті.
38. Суди першої й апеляційної інстанцій у цій справі встановили такі факти:
38.1. Колишня невістка попереднього власника є матір`ю двох дітей 2011 і 2017 років народження, що підтверджують свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 і серії НОМЕР_2 , видані повторно 8 грудня 2022 року Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).
38.2. Зі змісту відповідей від 27 травня 2024 року № 610293, від 29 травня 2024 року № 614316, № 614309 з Єдиного демографічного реєстру, колишня невістка попереднього власника була зареєстрована у квартирі з 4 квітня 2016 року до 31 травня 2023 року включно, її сини ОСОБА_6 і ОСОБА_7 мали місце реєстрації у квартирі з 18 серпня 2011 року та з 13 січня 2017 року відповідно до 5 червня 2023 року включно.
38.3. До 22 березня 2024 року квартира була у власності попереднього власника.
38.4. 8 лютого 2022 року Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області ухвалив рішення у справі № 607/11584/21, згідно з яким задовольнив зустрічний позов попереднього власника до його колишньої невістки, яка діяла в інтересах синів, про визначення порядку користування квартирою: виділив у користування дітей кімнату площею 18,6 кв. м (приміщення № 5); попередньому власнику виділив у користування кімнату площею 13,0 кв. м (приміщення № 6); допоміжні приміщення - кухню (приміщення № 4), ванну кімнату (приміщення № 2), вбиральню (приміщення № 3), балкон (приміщення № 1) - залишив у спільному користуванні.
38.5. У тій справі суд встановив, що колишня невістка попереднього власника проживає та має зареєстроване місце проживання у квартирі з червня 2011 року, а її діти проживають і мають зареєстроване місце проживання у квартирі з серпня 2011 року та із січня 2017 року відповідно. На час розгляду справи № 607/11584/21 у її сторін склалися неприязні відносини та мало місце сімейне насилля.
38.6. 22 березня 2024 року попередній власник продав за 1 644 875,91 грн квартиру, а позивач її придбав за договором купівлі-продажу. За змістом пунктів 10 і 11 цього договору продавець довів до відома покупця, а той засвідчив, що йому відомо, що станом на день укладення договору малолітні чи неповнолітні діти, а також недієздатні чи обмежено дієздатні особи не зареєстровані у квартирі та не мають права користування нею; продавець поставив до відома покупця, що яких-небудь прав третіх осіб, як у межах, так і за межами України на квартиру немає; її покупець оглянув, недоліків, які перешкоджають використанню за цільовим призначенням, на момент огляду не виявив, претензій до продавця щодо якісних характеристик квартири не мав і прийняв її у стані, придатному для використання за цільовим призначенням; продавець стверджував, що на квартиру не поширюються права третіх осіб, у тому числі за договорами найму (оренди) чи шлюбним договором, інші речові права тощо, і що згідно зі статтею 405 ЦК України враховані інтереси членів сім`ї власника.
38.7. Із 5 жовтня 1981 року згідно з паспортом позивача він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Цю квартиру, за словами адвоката позивача, останній подарував його доньці.
38.8. 9 квітня 2024 року адвокат в інтересах позивача надіслав колишній невістці попереднього власника та її дітям досудову вимогу № 2308-ц про усунення перешкод у користуванні приватною власністю, в якій зазначив, що позивач заперечує проти їхнього подальшого проживання у належній йому на праві приватної власності квартирі та просить (вимагає) у них протягом 30 календарних днів з дня отримання тієї вимоги звільнити квартиру, забрати із неї всі особисті речі та оплатити спожиті комунальні послуги. Цю вимогу колишня невістка попереднього власника отримала 15 квітня 2024 року, що підтверджує інформація про відстеження поштового відправлення за трек-номером № 4600313212760 з вебсайту Акціонерного товариства «Укрпошта».
38.9. За змістом пояснень в апеляційному суді адвоката позивача перед укладенням договору купівлі-продажу позивач оглянув квартиру у присутності її попереднього власника, бачив там певні речі домашнього ужитку, у тому числі речі дітей; на запитання позивача попередній власник повідомив, що це речі його невістки та внуків, і запевнив, що найближчим часом вона речі забере.
39. Позивач є новим власником квартири. Повноту реалізації його права власності обмежує проживання там відповідачів. Лише факт переходу права власності на це майно до позивача не є підставою для виселення відповідачів з квартири без оцінки відповідності такого виселення вимогам статті 8 Конвенції.
40. Відповідачі не вселилися у квартиру самоправно. Вона тривалий час є місцем їхнього постійного проживання, зокрема, діти проживають у ній від народження. Право відповідачів на користування квартирою 8 лютого 2022 року визнав Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у справі № 607/11584/21, коли за зустрічним позовом попереднього власника встановив порядок користування квартирою і виділив у користування дітей одну кімнату з двох, іншу виділив попередньому власнику, а допоміжні приміщення залишив у спільному користуванні. Це рішення залишили без змін Тернопільський апеляційний суд у постанові від 20 травня 2022 року та Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року. 
41. Отже, за змістом частини першої статті 402, частини першої статті 403, частини першої статті 405 ЦК України суд у справі № 607/11584/21 встановив особистий сервітут, який визначив обсяг прав відповідачів щодо користування квартирою. Тому її відчуження попереднім власником позивачеві за змістом частини шостої статті 403 ЦК України не припинило визначений судом у справі № 607/11584/21 порядок користування. З огляду на це без припинення встановленого за рішенням суду особистого сервітуту задоволення вимоги про виселення відповідачів є неможливим. До припинення такого сервітуту власник житла зобов`язаний утримуватися від дій, які могли б порушити встановлені в судовому рішенні на користь відповідачів права користування квартирою. Таким чином, за вказаних обставин задоволення вимоги про виселення не було б узгоджене з вимогами закону. Тому немає необхідності оцінювати мету втручання у право відповідачів на повагу до житла та пропорційність цього втручання відповідній меті.
42. Відмова у задоволенні позову про виселення спрямована, з одного боку, на гарантування відповідачам права на повагу до житла, яким вони з 2022 року користуються на підставі рішення суду у справі № 607/11584/21, а з іншого, - на забезпечення контролю за користуванням майном позивача відповідно до загальних інтересів, зокрема, у недопущенні нівелювання законної сили судових рішень у справі № 607/11584/21 щодо встановлення особистого сервітуту та у недопущенні створення передумов для виникнення колізії між тими рішеннями та судовим рішенням про виселення відповідачів. Така відмова є пропорційною цій меті та не становитиме для позивача надмірного тягаря, оскільки він як власник квартири, придбаної після встановлення судом особистого сервітуту, для припинення останнього повинен діяти у визначений законом спосіб.
(3) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
(3.1) Щодо суті касаційної скарги
43. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).
44. Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частини перша і четверта статті 412 ЦПК України).
45. Оскільки Верховний Суд погодився з відмовою у задоволенні позову, але з дещо інших мотивів, ніж апеляційний суд, оскаржену постанову слід змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови, а в іншій частині - залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
у х в а л и в:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Постанову Тернопільського апеляційного суду від 7 січня 2025 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови, а в іншій частині залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий		В. І. Крат	
Судді		Д. А. Гудима 	
		І. О. Дундар	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко