ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року 
м. Київ

cправа № 911/1177/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Студенець В.І. - головуючий, судді: Бакуліна С.В., Кібенко О.Р., 

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Акціонерного товариства "Банк Форвард"

на рішення Господарського суду Київської області
(суддя - Бабкіна В.М.)
від 28.08.2025
на додаткове рішення Господарського суду Київської області
(суддя - Бабкіна В.М.)
від 18.09.2025 
на постанови Північного апеляційного господарського суду
(головуючий суддя - Барсук М.А., судді: Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.)
від 14.01.2026
та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду
(головуючий суддя - Барсук М.А., судді: Руденко М.А., Пономаренко Є.Ю.)
від 09.02.2026

у справі № 911/1177/25 

за позовом Акціонерного товариства "Банк Форвард"
до Приватного акціонерного товариства "Нива"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб
про визнання недійсним пункту договору № 1НИВ0230002 від 02.06.2023,

за участю представників учасників справи:
позивача - Сидоренко Ю.А.
відповідача - Шинкарик О.П.
третьої особи - Сидоренко Ю.А.

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Акціонерне товариство "Банк Форвард" (далі - АТ "Банк Форвард") звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Нива" (далі - ПрАТ "Нива"), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання недійсним пункту договору № 1НИВ0230002 від 02.06.2023.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наявність у договорі пунктів, які передбачають відповідальність орендаря за несвоєчасне виконання зобов`язань перед орендодавцем, створює ситуацію, за якої в АТ "Банк Форвард" виникають додаткові зобов`язання, що прямо протирічить частині третій статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

2. Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Київської області від 28.08.2025 у справі №911/1177/25 у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

2.2. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до висновку, що укладаючи тристоронній договір № 1НИВ0230002 оренди нежитлового приміщення від 02.06.2023, позивач, відповідач і третя особа усвідомлювали, що цей договір укладається у зв`язку із здійсненням процедури ліквідації банку, і, відповідно, витрати на здійснення орендних платежів за договором безпосередньо пов`язані із здійсненням ліквідаційної процедури.

Також суд першої інстанції вказав, що встановлені пунктом 7.2 договору нарахування пені та штрафу є передбаченою сторонами договору відповідальністю за порушення банком виконання зобов`язання зі сплати орендних платежів, у зв`язку з чим вони не можуть вважатися додатковим зобов`язанням, про яке йдеться в частині третій статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

2.3. Додатковим рішенням Господарського суду Київської області від 18.09.2025 у справі №910/1177/25 заяву Приватного акціонерного товариства "Нива" про ухвалення додаткового рішення про судові витрати у справі № 911/1177/25 задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства "Банк Форвард" на користь Приватного акціонерного товариства "Нива" 20 000 грн витрат на правову допомогу.

2.4. Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції, врахувавши заперечення позивача та третьої особи щодо неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу, дійшов висновку, що у даному випадку розумним розміром витрат на послуги адвоката відповідача, які слід покласти до відшкодування за рахунок позивача у цій справі є 20 000,00 грн.

2.5. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 рішення Господарського суду Київської області від 28.08.2025 у справі №911/1177/25 залишено без змін.

2.6. Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову з тих самих мотивів, що і суд першої інстанції.

2.7. Окремою постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 додаткове рішення Господарського суду Київської області від 18.09.2025 у справі №911/1177/25 залишено без змін.

2.8. Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін додаткове рішення місцевого господарського суду, виходив з того, що скаржник не обґрунтував неспівмірності стягнутих із нього витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн, не навів доказів необґрунтованості визначеного судом розміру витрат та не зазначив, який розмір витрат на професійну правничу допомогу у цьому випадку є співмірним із заявленим позовом, складністю справи та обсягом виконаних робіт.

2.9. Додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 у справі №911/1177/25 заяву Приватного акціонерного товариства "Нива" задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства "Банк Форвард" на користь Приватного акціонерного товариства "Нива" 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції. В решті вимог заяви відмовлено.

2.10. Суд апеляційної інстанції, надавши оцінку доказам та доводам сторін щодо розподілу відповідних витрат, керуючись зокрема, такими критеріями як обґрунтованість, пропорційність, співмірність та розумність їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, враховуючи приписи частини четвертої статті 126 та частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на обсяг виконаних робіт та те, що правова позиція відповідача була сталою і не зазнавала змін протягом розгляду спору, враховуючи критерій розумності розміру витрат, виходячи з конкретних обставин даної справи, дійшов до висновку, що справедливим та співрозмірним є стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Київської області від 28.08.2025 та постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 у справі №911/1177/25, Акціонерне товариство "Банк Форвард" подало касаційну скаргу, якою просить оскаржувані рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог Банку.

3.2. Підставами касаційного Акціонерне товариство "Банк Форвард" визначило пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

3.4. Акціонерне товариство "Банк Форвард" підставою касаційного оскарження зазначає пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 у справі №6-2001цс15, постановах Верховного Суду від 08.01.2018 у справі № 308/3282/15-ц, від 14.01.2018 у справах №761/20903/15-ц, №553/2630/15-ц, від 30.05.2018 у справі №757/2216/15-ц, від 02.09.2025 у справі №910/13129/24 (щодо застосування частини третьої статті 1, частин другої та третьої статті 46, частини першої статті 52, пункту 8 розділу Х Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" як спеціального закону у даних правовідносинах; частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"), від 28.01.2021 у справі №759/24061/19, від 21.01.2021 у справі №148/2112/19 (щодо застосування статей 203, 204, 215 Цивільного кодексу України), від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, від 13.07.2022 у справі №363/1834/17 (щодо застосування статті 5 Цивільного кодексу України), від 22.06.2020 у справі №177/1942/16-ц (щодо застосування статті 215 Цивільного кодексу України), від 18.05.2022 у справі №613/1436/17 (щодо застосування статей 4, 203 Цивільного кодексу України), від 10.04.2019 у справі №390/34/17, від 04.10.2023 у справі №567/1471/21 (щодо застосування пункту 6 статті 3 Цивільного кодексу України), від 06.03.2019 у справі №317/3272/16-ц, від 22.10.2018 у справі №654/1528/17, від 03.04.2019 у справі №726/831/15-ц (щодо застосування пункту 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 13 Цивільного кодексу України).

3.5. Не погоджуючись з додатковим рішенням Господарського суду Київської області від 18.09.2025 та постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 у справі №910/1177/25, Акціонерне товариство "Банк Форвард" звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, якою просить оскаржувані додаткове рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції, якою додаткове рішення залишене без змін, скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви ПрАТ "Нива" про відшкодування витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.

3.6. Акціонерне товариство "Банк Форвард" посилається на порушення судами норм процесуального права, а саме: статей 126, 129, 130 Господарського процесуального кодексу України. При цьому посилається на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18, від 08.04.2020 у справі №922/2685/19, від 19.01.2020 у справі №755/9215/15-ц, від 18.01.2021 у справі №910/15621/19, від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, від 07.07.2021 у справі №910/12876/19, від 24.01.2022 у справі №911/2737/17. Також зазначає, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу не можуть бути віднесені до пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури, а отже не можуть бути стягненні.

3.7. Не погоджуючись з додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 у справі №910/1177/25, Акціонерне товариство "Банк Форвард" звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, якою просить оскаржувану додаткову постанову суду апеляційної інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви ПрАТ "Нива" про відшкодування витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

3.8. В касаційній скарзі Акціонерне товариство "Банк Форвард" посилається на порушення судами норм процесуального права, а саме: статей 126, 129, 130 Господарського процесуального кодексу України. При цьому посилається на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18, від 08.04.2020 у справі №922/2685/19, від 19.01.2020 у справі №755/9215/15-ц, від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, від 15.06.2021 у справі №912/1025/20. Також зазначає, що заяву про ухвалення додаткової постанови подано після п`ятиденного строку після ухвалення рішення.

3.9. Крім того, посилається на неврахування судом апеляційної інстанції Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (який є спеціальним та підлягає обов`язковому врахуванню та застосуванню), а саме: частини третьої статті 46 Закону відповідно до якої під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

3.10. ПрАТ "Нива" 09.03.2026 подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить поновити строк на подання відзиву на касаційну скаргу, мотивуючи його тим, що постійні відключення електроенергії, спричинені агресією Російської Федерації проти України, нестабільна робота Електронного суду не дали змоги вчасно подати відзив на касаційну скаргу.

За змістом частин першої та другої статті 119 Господарського процесуального кодексу України поновленим може бути процесуальний строк, встановлений законом, а встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Згідно із частиною четвертою статті 294 Господарського процесуального кодексу України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу.

В ухвалі Верховного Суду від 17.02.2026 строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу був визначений терміном, що не перевищує 15 днів з дня вручення цієї ухвали. Враховуючи положення частини шостої статті 242 та частини першої статті 116 Господарського процесуального кодексу України в цьому випадку 15-денний строк для подання відзиву сплив 05.03.2026.

Верховний Суд зазначає, що строк на подання відзиву на касаційну скаргу встановлюється судом та відповідно до вимог процесуального закону може бути продовжений за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, тому клопотання про поновлення строку на подання відзиву на касаційну скаргу не підлягає задоволенню, при цьому відзив на касаційну скаргу залишається Верховним Судом без розгляду.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Між ПрАТ "Нива" (орендодавець), АТ "Банк Форвард" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ "Банк Форвард" (орендар) та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб 02.06.2023 було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 1НИВ0230002 (далі - договір), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове оплачуване користування нежитлове складське приміщення загальною площею 565,29 кв.м за адресою: Київська область, м. Вишневе, вул. Промислова 10 (пункт 1.1 договору).

Відповідно до пункту 1.2 договору об`єкт оренди може використовуватися орендарем винятково для розміщення складу. Цільове призначення використання об`єкта оренди протягом строку дії договору може бути змінене за письмовим узгодженням сторін.

Згідно з пунктом 1.5 договору об`єкт оренди передається орендарю 02.06.2023 по акту приймання-передачі (акт № 1).

Підпунктами 2.5.2, 2.6.1 договору встановлено, що Фонд зобов`язаний відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" своєчасно і в повному обсязі затверджувати кошторис витрат орендаря в частині його витрат щодо користування об`єктом оренди в межах цього договору з метою своєчасного виконання орендарем умов розділу 3 цього договору. 

Плата за оренду нараховується орендареві з дати підписання акта №1 (пункт 3.2 договору), сплачується орендарем щомісячно не пізніше 10 числа поточного місяця (пункт 3.3 договору). Крім плати за оренду орендар повинен компенсувати витрати на комунальні послуги, якими він користується, та витрати на комунальні послуги у місцях загального користування, які розподіляються між всіма орендарями пропорційно площі об`єкта оренди (пункт 3.6 договору).

Відповідно до пункту 7.2 договору у випадку затримок з боку орендаря в перерахуванні будь-яких платежів, передбачених цим договором, на користь орендодавця, орендар сплачує пеню в розмірі офіційно встановленої подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, за кожний день прострочення від суми заборгованості.

Згідно з підпунктом 7.2.1 договору, крім зазначеного вище у пункті 7.2 цього договору, до орендаря застосовується додаткова відповідальність за прострочення виконання грошових зобов?язань:

- підпункт 7.2.1.1 - якщо період прострочення становить більше 3 робочих днів, то орендар зобов?язаний орендодавцю штраф у розмірі 10 (десять) відсотків від простроченої суми грошового зобов?язання;

- підпункт 7.2.1.2 - якщо період прострочення становить 5-10 робочих днів, то орендар зобов?язаний сплатити орендодавцю штраф у розмірі 20 (двадцять) відсотків від простроченої суми грошового зобов?язання;

- підпункт 7.2.1.3 - якщо період прострочення становить більше 10 робочих днів, то орендар зобов?язаний сплатити орендодавцю штраф у розмірі 30 (тридцять) відсотків від простроченої суми грошового зобов?язання.

Строк оренди починається з моменту прийняття об`єкта оренди за актом № 1 та закінчується 28.02.2026 (пункт 10.2 договору).

На відносини сторін не розповсюджуються положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (пункт 12.7 договору). 

02.06.2023 на виконання умов договору згідно з актом № 1 приймання-передачі ПрАТ "Нива" передало, а АТ "Банк Форвард" прийняло нежитлове складське приміщення загальною площею 565,29 кв.м, у тому числі - площі загального користування 51,39 кв.м, яке знаходиться за адресою: Київська область, м. Вишневе, вул. Промислова, буд.10.

31.05.2023 ПрАТ "Нива" та АТ "Банк Форвард" уклали додаткову угоду до договору № 1, в якій погодили додаткову плату, якою є вартість експлуатаційних витрат.

01.07.2024 ПрАТ "Нива" та АТ "Банк Форвард" уклали додаткову угоду № 2, у якій дійшли згоди внести зміни з 01.07.2024 щодо розміру орендної плати.

Банк звернувся до суду з даним позовом про визнання недійсним пункту 7.2 договору (включно з підпунктами 7.2.1, 7.2.1.1, 7.2.1.2, 7.2.1.3), посилаючись на те, що передбачені ним умови суперечать приписам частини третьої статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій з посиланням на норми права, яким керувався суд

5.1. Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 

5.2. Верховний Суд у постанові від 17.01.2023 у справі №910/20309/21 зазначив, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, статтею 287 Господарського процесуального кодексу України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

5.3. Касаційна скарга Акціонерного товариства "Банк Форвард", обґрунтована посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки за переконанням скаржника, судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 у справі №6-2001цс15, постановах Верховного Суду від 08.01.2018 у справі № 308/3282/15-ц, від 14.01.2018 у справах №761/20903/15-ц, №553/2630/15-ц, від 30.05.2018 у справі №757/2216/15-ц, від 02.09.2025 у справі №910/13129/24 (щодо застосування частини третьої статті 1, частин другої та третьої статті 46, частини першої статті 52, пункту 8 розділу Х Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" як спеціального закону у даних правовідносинах; частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"), від 28.01.2021 у справі №759/24061/19, від 21.01.2021 у справі №148/2112/19 (щодо застосування статей 203, 204, 215 Цивільного кодексу України), від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, від 13.07.2022 у справі №363/1834/17 (щодо застосування статті 5 Цивільного кодексу України), від 22.06.2020 у справі №177/1942/16-ц (щодо застосування статті 215 Цивільного кодексу України), від 18.05.2022 у справі №613/1436/17 (щодо застосування статей 4, 203 Цивільного кодексу України), від 10.04.2019 у справі №390/34/17, від 04.10.2023 у справі №567/1471/21 (щодо застосування пункту 6 статті 3 Цивільного кодексу України), від 06.03.2019 у справі №317/3272/16-ц, від 22.10.2018 у справі №654/1528/17, від 03.04.2019 у справі №726/831/15-ц (щодо застосування пункту 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 13 Цивільного кодексу України).

5.4. Положення статті 287 Господарського процесуального кодексу України спрямовано на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства.

Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України; пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України) та пункту 5 частини першої статті 396 Цивільного процесуального кодексу України (пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України; пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України) таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. 

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. 

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (див. постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала:

- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32), від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38), від 11.04.2018 у справі №910/12294/16 (пункт 16), від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15, від 06.09.2017 у справі №910/3040/16, від 13.09.2017 у справі №923/682/16 тощо);

- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №373/1281/16-ц, від 16.05.2018 у справі №760/21151/15-ц, від 29.05.2018 у справах №305/1180/15-ц і №369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 06.06.2018 у справах №308/6914/16-ц, №569/1651/16-ц та №372/1387/13-ц, від 20.06.2018 у справі №697/2751/14-ц, від 31.10.2018 у справі №648/2419/13-ц, від 12.12.2018 у справі №2-3007/11, від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц тощо).

Здійснена Великою Палатою Верховного Суду конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

5.5. У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходили з наступного.

Згідно з вимогами статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У силу припису цієї статті правомірність правочину презюмується. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (висновки, сформовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 02.10.2019 у справі № 587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17, від 19.11.2019 у справі № 918/204/18).

Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Таким чином, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також доведено наявність порушеного права.

Судами встановлено, що в обґрунтування позову позивач посилається на те, що в договорі наявні пункти (пункт 7.2: підпункти 7.2.1, 7.2.1.1, 7.2.1.2, 7.2.1.3), які передбачають відповідальність орендаря за несвоєчасне виконання зобов`язань перед орендодавцем, що створює ситуацію, за якої у АТ "Банк Форвард" виникають додаткові зобов`язання, що прямо протирічить частині третій статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 07.03.2023 № 90-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Акціонерного товариства "Банк Форвард" та рішення виконавчої дирекції Фонду від 07.03.2023 № 276 "Про початок процедури ліквідації АТ "Банк Форвард" та делегування повноважень ліквідатора банку" розпочато процедуру ліквідації Акціонерного товариства "Банк Форвард" строком на три роки: з 08.03.2023 до 07.03.2026 включно.

Відносини, що виникають у зв`язку з виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків урегульовані нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальними щодо інших нормативних актів, що регулюють відповідні правовідносини.

За змістом пунктів 1, 2 частини першої статті 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює, зокрема такі повноваження: здійснює повноваження органів управління банку; приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку.

Судами встановлено, що за умовами договору, він укладений 02.06.2023, тобто після початку процедури ліквідації банку та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Згідно з частиною другою статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" оплата витрат банку, пов`язаних із здійсненням процедури ліквідації, у тому числі витрат Фонду, пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури банку (управлінням майном (активами), продажем майна (активів) та іншими витратами), проводиться позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат банку, затвердженого Фондом.

До таких витрат, зокрема, належать:

1) витрати на опублікування оголошення про ліквідацію банку, відкликання банківської ліцензії та інформації про продаж майна (активів) банку;

2) витрати, пов`язані з утриманням і збереженням майна (активів) банку;

3) витрати на проведення оцінки та продажу майна (активів) банку;

4) витрати на проведення аудиту;

5) витрати на оплату послуг осіб, залучених Фондом для забезпечення здійснення покладених на Фонд повноважень;

6) витрати на виплату вихідної допомоги звільненим працівникам банку;

7) витрати Фонду, пов`язані з здійсненням тимчасової адміністрації та/або ліквідації банку.

Пункт 6.8. глави V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 № 2, (далі - Положення) також передбачає, що оплата витрат, пов`язаних зі здійсненням ліквідації, здійснюється позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку у межах кошторису витрат банку, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду.

До цих витрат, зокрема, належать:

- витрати на опублікування оголошення про ліквідацію банку, відкликання банківської ліцензії, призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку та інформації про реалізацію майна банку;

- витрати, пов`язані з утриманням і збереженням майна банку;

- витрати на проведення оцінки та продажу майна (активів) банку;

- витрати на проведення аудиту;

- витрати на оплату послуг осіб, залучених Фондом (уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку у разі делегування їй відповідних повноважень) для забезпечення здійснення покладених на нього (неї) повноважень;

- витрати на виплату вихідної допомоги звільненим працівникам банку;

- витрати щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

- витрати на сплату судового збору;

- витрати Фонду, пов`язані із здійсненням тимчасової адміністрації та/або ліквідації неплатоспроможного банку.

Аналіз зазначених норм чинного законодавства свідчить про те, що оплата витрат банку, пов`язаних із здійсненням процедури ліквідації проводиться позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат банку, затвердженого Фондом. До таких витрат належать і витрати, пов`язані з утриманням і збереженням майна (активів) банку.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до умов договору № 1НИВ0230002 від 02.06.2023, він є таким, що спрямований на забезпечення належного утримання майна, а тому пов`язані із цим договором витрати позивача є такими, що підпадають під кваліфікацію позачергових витрат, пов`язаних зі здійсненням процедури ліквідації банку, в розумінні частини другої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Частиною першою статті 548 Цивільного кодексу України передбачені загальні умови забезпечення виконання зобов`язання. Одна з цих умов передбачає забезпечення виконання зобов`язання (основного зобов`язання), якщо це встановлено договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є неустойка (частина перша статті 546 Цивільного кодексу України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України).

Неустойкою (штрафом, пенею), за статтею 549 Цивільного кодексу України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 Цивільного кодексу України).

Отже, нормами Цивільного кодексу України передбачено сплату неустойки як один із видів забезпечення виконання зобов`язання, встановлених договором або законом, та як один із встановлених договором або законом правових наслідків порушення зобов`язання.

Слід зазначити, що статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частина третя статті 6 Цивільного кодексу України).

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України полягає у наданні сторонам права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору), по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. 

Сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: 1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; 2) заборона випливає із змісту акта законодавства; 3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Під вимогами положень актів цивільного законодавства, від яких сторони в договорі не можуть відступити, слід розуміти імперативні приватно-правові.

Суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що укладаючи тристоронній договір № 1НИВ0230002 оренди нежитлового приміщення від 02.06.2023, позивач, відповідач і третя особа усвідомлювали, що цей договір укладається у зв`язку із здійсненням процедури ліквідації банку, та, відповідно погодили всі його пункти договору, з урахуванням пункту 7.2 договору (включно з підпунктами 7.2.1, 7.2.1.1, 7.2.1.2, 7.2.1.3), які передбачали порядок нарахування штрафних санкцій.

Відповідно до частини третьої статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", якою передбачено, що під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Суди обох інстанцій дійшли висновку, що вказана норма закону не передбачає прямої заборони на погодження в укладеному договорі на здійснення процедури ліквідації банку умов щодо нарахування штрафних санкцій за порушення взятих на себе банком зобов`язань.

Крім того суди дійшли висновків, що у вказаній нормі не визначено підстав, які вказують на недійсність/нікчемність умов договору у випадку погодження у ньому порядку нарахування штрафних санкцій за порушення взятих на себе банком зобов`язань.

Більше того, частиною дванадцятою статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що правочини (у тому числі договори), укладені Фондом або уповноваженою особою Фонду (у разі делегування їй відповідних повноважень) під час тимчасової адміністрації або ліквідації, не є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Також судами враховано приписи частини четвертої статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", відповідно до якої початок тимчасової адміністрації або будь-які дії, що вживаються Фондом на виконання плану врегулювання, не є підставою для припинення, розірвання або невиконання договорів про надання послуг (виконання робіт), які забезпечують операційну та господарську діяльність банку, зокрема договорів з платіжними організаціями платіжних систем, про надання клірингових, розрахункових послуг, про оренду рухомого та нерухомого майна, про надання комунальних послуг, послуг зв`язку, охорони тощо.

А тому, оскільки договір (включно з пунктом 7.2 (підпункти 7.2.1, 7.2.1.1, 7.2.1.2, 7.2.1.3) був укладений у зв`язку із здійсненням процедури ліквідації банку, а норма частини третьої статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не передбачає прямої заборони на погодження в укладеному договорі умов щодо нарахування штрафних санкцій за порушення взятих на себе банком зобов`язань, суди дійшли висновків про недоведеність позивачем підстав для визнання недійсними умови пункту 7.2 договору № 1НИВ0230002 від 02.06.2023 (підпункти 7.2.1, 7.2.1.1, 7.2.1.2, 7.2.1.3) з посиланням на їх невідповідність приписам частини третьої статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

5.6. Проаналізувавши зазначені скаржником постанови Верховного Суду, колегія суддів зазначає наступне.

Так у наведених скаржником справах №6-2001цс15 (про стягнення коштів за договором банківського вкладу), №308/3282/15-ц (про захист прав споживачів, повернення банківського вкладу, відшкодування майнової та моральної шкоди), №761/20903/15-ц (про стягнення коштів за договором депозиту), №553/2630/15-ц (про стягнення грошових коштів у рахунок повернення банківського вкладу, відшкодування упущеної вигоди, майнової та моральної шкоди)та №757/2216/15-ц (про визнання дій та бездіяльності незаконними, зобов`язання вчинити дії, відшкодування матеріальної та моральної шкоди за порушення умов договору банківського вкладу) вирішувалися спори про повернення коштів вкладників за договорами банківського вкладу, що заборонено цим Законом під час тимчасової адміністрації та відкриття ліквідаційної процедури банку. Тобто у цих справах вирішувалися спори, пов`язані з виконанням банками, у яких введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами по сплаті коштів, що не врегульовані частиною другою статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", зокрема пунктом 2, як витрати, пов`язані з утриманням і збереженням майна (активів) банку, оплата яких здійснюється позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат банку, затвердженого Фондом. 

У справі №910/13129/24 за позовом Банку до товариства про повернення гарантійного платежу та сплачених орендних платежів та за зустрічним позовом товариства до Банку про стягнення неустойки в порядку статті 785 Цивільного кодексу України у зв`язку з неповерненням орендованого майна Верховний Суд підтримав висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для стягнення неустойки на підставі статті 785 Цивільного кодексу України у зв`язку з невиконання Банком свого обов`язку з повернення орендованого приміщення після припинення договору, оскільки відповідно до частини третьої статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не виникає жодних додаткових зобов`язань, крім витрат безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

У справі №759/24061/19 предметом позову було стягнення майнової шкоди на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту. Позов мотивовано тим, що відповідачем не вчинено дій на відшкодування збитків, а оскільки цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу, з вини якого сталася ДТП, відповідно до ЦБД МТСБУ не була застрахована, позивач, посилаючись на положення статті 993 Цивільного кодексу України, статті 27 Закону України "Про страхування", просив позов задовольнити.

У справі №148/2112/19 заявлено позов про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Позов мотивовано тим, що судовими рішеннями в інших справах установлено обставину належності позивачу будинку, а також систематичне порушення відповідачем прав та інтересів позивача щодо володіння та користування будинком. Разом із тим державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про реєстрацію права власності на житловий будинок із вбудованим кафе відповідачем. При цьому підставою виникнення права власності за відповідачем реєстратор здійснив на підставі документів, які втратили свою чинність. 

У справі №177/1942/16-ц заявлено позов про розірвання договору оренди земельної ділянки. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушує умови договору оренди земельної ділянки: своєчасно не сплачує позивачу орендну плату за користування земельною ділянкою в повному обсязі, систематично не враховує при визначені розміру орендної плати за користування земельною ділянкою коефіцієнти індексації. Пропонує позивачу отримувати орендну плату за користування земельною ділянкою в натуральній формі товарами, які не пройшли державний контроль якості продуктів, екологічну експертизу та перевірку на відповідність державним стандартам, ведете сільськогосподарське виробництво на належній позивачу земельній ділянці без проведення сівозміни, систематичного внесення добрив, постійно вирощуючи соняшник, який виснажує земельну ділянку; порушує екологічний стан земельної ділянки, знищивши захисну лісосмугу обабіч земельної ділянки. Перешкоджає внесенню в строки, встановлені чинним законодавством, плати земельного податку. 

У справі №905/1227/17 предметом позову було визнання недійсним на майбутнє договору оренди, предметом якого є нежитлові вбудовані приміщення на другому поверсі будівлі учбових майстерень для розміщення виробництва індикаторів температури для газових плит, що перебуває на балансі Маріупольського професійного ліцею. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на частину п`яту статті 63 Закону України "Про освіту", частину другу статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" та мотивовані незаконною передачею в оренду приміщень державного навчального закладу для здійснення діяльності, що не пов`язана з навчально-виховним процесом.

У справі №363/1834/17 позивач звернувся з позовом про визнання недійсними умов кредитного договору про встановлення додаткової плати за управління кредитом та про надання кредиту в іноземній валюті. Вважав, що ці умови є несправедливими та мають ознаки нечесної підприємницької практики. Крім того, просив визнати дії банку зі стягнення плати за управління кредитом неправомірними та зобов`язати його перерахувати заборгованість позивача.

У справі №613/1436/17 предметом спору було визнання недійсними договорів оренди землі, скасування записів про державну реєстрацію. Позовні вимоги обґрунтовані тим, під час нотаріального оформлення спадщини позивачами виявлено шахрайство з договорами оренди з боку відповідача шляхом вчинення підроблення істотних умов договорів (зміни строку оренди з 3 років на 25 років, умов орендної плати), для чого відповідачем при реєстрації права оренди за договорами замінені відповідні аркуші договорів. Не зважаючи на очевидну протиправність своїх дій щодо права оренди на земельні ділянки за сфальсифікованими договорами строком на 25 років, відповідач відмовляється визнати недійсність цих договорів та повернути у їхнє володіння земельні ділянки.

У справі №390/34/17 розглядався спір про визнання договору оренди неправомірним та повернення земельної ділянки з незаконного володіння. Позовна заява мотивована тим, що позивач у грудні 2023 року отримав у спадщину після смерті своєї баби земельну ділянку. Спадкодавець та відповідач уклали 19 листопада 2007 року договір оренди щодо цієї земельної ділянки на 10 років, який було зареєстровано 19 квітня 2010 року. На думку позивача, договір оренди зареєстрований 19 квітня 2010 року, майже через місяць після смерті баби, незаконно, і цей договір слід вважати таким, що не пройшов державну реєстрацію, не набув чинності і не є укладеним. Позивач просив визнати цей договір неправомірним, таким, що не набув чинності, і таким, що не був укладений, а також повернути йому земельну ділянку з незаконного володіння.

У справі №567/1471/21 заявлено позов про повернення земельної ділянки та скасування рішення державного реєстратора. На обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначала, що вона є власником земельної ділянки, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. Посилалася на те, що договори, на підставі яких було зареєстровано право оренди, вона не укладала, особисто не підписувала та не уповноважувала інших осіб на їх підписання, умови вказаного договору оренди землі та додаткової угоди до нього не погоджувала. Стверджувала, що такі договори є неукладеними, а тому відповідач користується належною їй земельною ділянкою без відповідної правової підстави, у зв`язку із чим вона підлягає поверненню. 

У справі №317/3272/16-ц розглядався спір про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами виникли суперечки з приводу поділу належного їм рухомого та нерухомого майна, у зв`язку з чим позивач просила суд визнати за нею право власності на нерухоме майно.

У справі №654/1528/17 предметом спору було розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Посилаючись на те, що шлюбні відносини, подальше спільне проживання і збереження сім`ї неможливе, спільне господарство не ведеться, від шлюбу неповнолітніх дітей немає, сторони досягли згоди щодо порядку поділу спільного майна подружжя, позивач просив шлюб розірвати та визнати право власності на все набуте ними у шлюбі майно.

У справі №726/831/15-ц предметом позову було визнання права власності на нерухоме майно. Вимоги обґрунтовувалися тим, що з 1983 року позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, під час якого останній на підставі договорів дарування набув у власність домоволодіння. Унаслідок спільних трудових і грошових затрат вартість житлового будинку істотно збільшилася. У зв`язку з наведеним просила визнати за нею право власності на частину нерухомого майна.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування правових позицій, викладених у зазначених скаржником постановах Верховного Суду, оскільки спірні правовідносини у цих справах є не подібними за предметом і підставами позову, обставинами, що зумовили їх виникнення, підлягають різній правовій кваліфікації та вимагають застосування різних правових норм для врегулювання спорів, що виникли між їх сторонами.

5.7. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не була належно обґрунтована та не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження. 

З огляду на те, що підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася, касаційне провадження за касаційною скаргою Банку на рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції по суті спору підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

5.8. Щодо додаткового рішення Господарського суду Київської області від 18.09.2025 у справі № 911/1177/25 стосовно часткового задоволення заяви ПрАТ "Нива" про розподіл судових витрат та стягнення з АТ "Банк Форвард" на користь товариства витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн та постанови суду апеляційної інстанції, якою це рішення залишено без мін.

За переконанням скаржника, відповідачем не було подано заяву до закінчення судових дебатів про подачу доказів на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги. Також зазначає про необґрунтованість заявленої товариством суми витрат на професійну правничу допомогу, ненадання або надання неналежних доказів щодо витрат на професійну правничу допомогу. При цьому посилається на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18, від 08.04.2020 у справі №922/2685/19, від 19.01.2020 у справі №755/9215/15-ц, від 18.01.2021 у справі №910/15621/19, від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, від 07.07.2021 у справі №910/12876/19, від 24.01.2022 у справі №911/2737/17.

Згідно з приписами частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Верховний Суд вже неодноразово висновував, що процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема, не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (див. постанови від 27.01.2022 у справі № 921/221/21, від 31.05.2022 у справі № 917/304/21, від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22).

Тобто, умовами вирішення питання про розподіл судових витрат (крім судового збору) є подання сторонню відповідної заяви (усної чи письмової) до закінчення судових дебатів у справі, а також подання відповідних доказів про понесені витрати у строки, визначені процесуальним законом.

Судами встановлено, що у відзиві на позову заяву відповідач навів попередній (орієнтовний) розмір витрат на професійну правничу допомогу та зазначив, що докази на підтвердження фактично понесених витрат будуть надані в порядку частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом 5 днів після ухвалення рішення суду.

Таким чином відповідачем було зроблено відповідну заяву в порядку частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України про подання доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Відповідні докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу були подані 01.09.2025, тобто у строк, передбачений частиною восьмою статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Доводи скаржника про те, що така заява відповідачем не була зроблена, колегією суддів відхиляється. З огляду на те, що заява відповідачем зроблена у відзиві на позов, колегія суддів не приймає до уваги доводи скаржника про те, що в судових дебатах представник відповідача заявила, що не планує заявляти судові витрати.

У касаційній скарзі Банк заперечує правомірність часткового задоволення заяви позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу та просить відмовити у задоволенні заяви про розподіл судових витрат, зазначаючи при цьому, що заявлені вимоги є необґрунтовано завищеними та не підлягають задоволенню. Також скаржник вказує, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу не можуть бути віднесені до пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури, а отже не підлягають стягненню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу відповідач надав до суду договір № 15/02 про надання правової допомоги від 15.02.2021, додаткову угоду від 23.04.2025 до договору № 15/02 від 15.02.2021 про надання правової допомоги, звіт про надану професійну правничу допомогу від 28.08.2025 на суму 35000,00 грн, акт приймання-передачі наданих послуг від 28.08.2025 на суму 35000,00 грн, договір № 05/05 про надання правової допомоги від 05.05.2025, додаткову угоду від 19.05.2025 до договору № 05/05 про надання правової допомоги від 05.05.2025, звіт про надану професійну правничу допомогу від 28.08.2025 на суму 20000,00 грн, акт приймання-передачі наданих послуг від 28.08.2025 на суму 20000,00 грн.

Відповідачем надано договір № 15/02 про надання правової допомоги від 15.02.2021, укладеного між ПрАТ "Нива" та адвокатом Гнидкою Мирославом Васильовичем, відповідно до умов якого адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу за окремими письмовими та/або усними дорученнями останнього в усіх правовідносинах, що склалися між клієнтом та будь-якими юридичними та фізичними особами, установами, організаціями, органами, міністерствами, та будь-якими судами будь-якої інстанції.

Між ПрАТ "Нива" та адвокатом Гнидкою Мирославом Васильовичем 23.04.2025 було укладено додаткову угоду до договору № 15/02 від 15.02.2021, відповідно до пункту 1 якої сторони дійшли до згоди, що гонорар адвоката за представництво в суді першої інстанції та за іншу правничу допомогу, пов?язану із розглядом справи № 911/1177/25 складає суму вартості фактично наданих адвокатом послуг та розраховується наступним чином: 20000,00 грн за складання і подання відзиву на позовну заяву; 15000,00 грн за складання і подання заперечення на відповідь на відзив; 5000,00 грн за участь у судових засіданнях (за кожне засідання); 2000,00 грн за письмові заяви і клопотання.

Згідно звіту про надану професійну правничу допомогу від 28.08.2025 складеного між ПрАТ "Нива" та адвокатом Гнидкою Мирославом Васильовичем, адвокат передав, а клієнт прийняв наступну професійну правничу допомогу по представництву інтересів клієнта у Господарському суді Київської області, пов`язану із розглядом справи № 911/1177/25: складання і подання відзиву на позовну заяву, складання і подання заперечення на відповідь на відзив.

ПрАТ "Нива" та адвокатом Гнидкою Мирославом Васильовичем було підписано акт приймання-передачі наданих послуг на суму 35000,00 грн із правничої допомоги щодо супроводу судової справи № 911/1177/25 у Господарському суді Київської області.

Окрім того, 05.05.2025 між ПрАТ "Нива" та адвокатом Шинкарик Ольгою Петрівною було укладено договір № 05/05 про надання правової допомоги, відповідно до пункту 1.1 якого адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу за окремими письмовими та/або усними дорученнями останнього в усіх правовідносинах, що склалися між клієнтом та будь-якими юридичними та фізичними особами, установами, організаціями, органами, міністерствами, та будь-якими судами будь-якої інстанції.

Між ПрАТ "Нива" та адвокатом Шинкарик Ольгою Петрівною 19.05.2025 було укладено додаткову угоду до договору № 05/05 від 05.05.2021, відповідно до пункту 1 якої сторони дійшли до згоди, що гонорар адвоката за представництво в суді першої інстанції та за іншу правничу допомогу, пов?язану із розглядом справи № 911/1177/25, складає суму вартості фактично наданих адвокатом послуг та розраховується наступним чином: 5000,00 грн за участь у судових засіданнях (за кожне засідання); 2000,00 грн за письмові заяви і клопотання.

Згідно звіту про надану професійну правничу допомогу від 28.08.2025, складеного між ПрАТ "Нива" та адвокатом Шинкарик Ольгою Петрівною, адвокат передав, а клієнт прийняв наступну професійну правничу допомогу по представництву інтересів клієнта у Господарському суді Київської області, пов`язану із розглядом справи №911/1177/25: участь у судових засіданнях 22.05.2025, 10.07.2025, 28.07.2025, 28.08.2025.

ПрАТ "Нива" та адвокатом Шинкарик Ольгою Петрівною було підписано акт приймання-передачі наданих послуг на суму 20 000,00 грн із правничої допомоги щодо супроводу судової справи № 911/1177/25 у Господарському суді Київської області.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. 

Відповідно до частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Суд першої інстанції, оцінюючи фактичні витрати з урахуванням всіх аспектів і складності справи, врахувавши заперечення позивача, дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу, які відповідач просить відшкодувати за рахунок позивача у розмірі 55 000,00 грн, не є співмірними із обсягом дослідження та аналізу позовної заяви та підготовки і подання відзиву та заперечень на відповідь на відзив, які не потребували складного аналізу правових норм і судової практики, а також не потребували проведення розрахунків, а їх розмір є неспівмірним зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим часом на їх надання, та не відповідає критерію розумної необхідності.

Суд першої інстанції вказав, що заявлена до покладення на позивача вартість участі представника відповідача в судових засіданнях (5000,00 грн за одне засідання) є завищеною та не відповідає критерію розумного розміру судових витрат.

З огляду на предмет та підстави позовних вимог, оцінюючи фактичні витрати з урахуванням всіх аспектів і складності справи, керуючись принципом розумності судових витрат, з урахуванням усіх встановлених вище обставин, колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанції про правомірність покладення на позивача 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В касаційній скарзі скаржник взагалі не обґрунтував неспівмірності заявлених до стягнення із нього витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн, не навів доказів необґрунтованості визначеного судом розміру витрат та не зазначив, який розмір витрат на професійну правничу допомогу у даному випадку є співмірним із заявленим позовом, складністю справи та обсягом виконаних робіт.

Отже суди першої та апеляційної інстанцій під час вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу надали належну оцінку доказам відповідача на підтвердження надання правової допомоги.

У зазначених скаржником постановах Верховного Суду у співвідношенні з оскаржуваними судовими рішеннями не міститься протилежного правового висновку щодо застосування положень статей 126, 129 Господарського процесуального кодексу України, а лише наголошується на необхідності суду при вирішенні питання виходити з критерію реальності, пропорційності, обґрунтованості та співмірності витрат на професійну правничу допомогу, розумності їх розміру, а також про право суду не присуджувати стороні, на користь якої ухвалене рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу в разі доведення неспівмірності витрат стороною, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката.

Також колегія суддів відхиляє доводи скаржника, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу не підлягають стягненню, оскільки не є витратами, пов`язаними із здійсненням ліквідаційної процедури, оскільки витрати на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами в господарському процесі за результатами розгляду справи, не можуть розглядатись як додаткові зобов`язання банку, в тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) в розумінні частини третьої статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", так як обов`язок відшкодування таких витрат, понесених у господарській справі іншою стороною, виникає в банку лише на підставі відповідного рішення суду, а не з договорів чи інших правочинів банку.

Крім того, можливість стягнення витрат професійної правничої допомоги з банку, який перебуває в процедурі ліквідації, підтверджується практикою Верховного Суду, зокрема, додатковими постановами від 06.10.2021 у справі № 904/5139/20, від 30.07.2020 у справі № 910/14838/18, постановою від 28.04.2021 у справі № 910/9351/20, від 24.06.2021 у справі № 761/14537/15-ц.

5.9. Щодо додаткової постанови Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 у справі № 911/1177/25 стосовно часткового задоволення заяви ПрАТ "Нива" про розподіл судових витрат та стягнення з АТ "Банк Форвард" на користь товариства витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн в суді апеляційної інстанції.

За доводами касаційної скарги судом апеляційної інстанції неправомірно прийнято до розгляду заяву відповідача про ухвалення додаткової постанови, оскільки заява подана з пропуском п`ятиденного строку після ухвалення рішення. Також скаржник зазначає про необґрунтованість заявленої товариством суми витрат на професійну правничу допомогу, ненадання або надання неналежних доказів щодо витрат на професійну правничу допомогу. При цьому посилається на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18, від 08.04.2020 у справі №922/2685/19, від 19.01.2020 у справі №755/9215/15-ц, від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, від 15.06.2021 у справі №912/1025/20.

Згідно з приписами частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи, постанова судом апеляційної інстанції ухвалена 14.01.2026. Заява про ухвалення додаткового рішення разом з доказами подана відповідачем через систему Електронний суд 19.01.2026, що спростовує твердження скаржника про пропуск відповідачем п`ятиденного строку на подання таких доказів та правомірно прийнята до розгляду судом апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі Банк також заперечує правомірність часткового задоволення заяви позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції та просить відмовити у задоволенні заяви про розподіл судових витрат, зазначаючи при цьому, що заявлені вимоги є необґрунтовано завищеними та не підлягають задоволенню. Також скаржник вказує, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу не можуть бути віднесені до пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури, а отже не підлягають стягненню.

Судом апеляційної інстанцій встановлено, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу відповідач надав до суду договір № 15/02 про надання правової допомоги від 15.02.2021, додаткову угоду від 17.11.2025 до договору № 15/02 від 15.02.2021 про надання правової допомоги, звіт про надану професійну правничу допомогу від 14.01.2026, акт приймання-передачі наданих послуг від 14.01.2026 на суму 20000,00 грн, договір № 05/05 про надання правової допомоги від 05.05.2025, додаткову угоду від 13.01.2026 до договору № 05/05 про надання правової допомоги від 05.05.2025, звіт про надану професійну правничу допомогу від 14.01.2026, акт приймання-передачі наданих послуг від 14.01.2026 на суму 5000,00 грн.

Відповідачем подано договір про надання правової допомоги №15/02 від 15.02.2021, укладеного між ПрАТ "Нива" та адвокатом Гнидкою Мирославом Васильовичем, відповідно до умов якого адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу за окремими письмовими та/або усними дорученнями останнього в усіх правовідносинах, що склалися між клієнтом та будь-якими юридичними та фізичними особами, установами, організаціями, органами, міністерствами, та будь-якими судами будь-якої інстанції.

Між ПрАТ "Нива" та адвокатом Гнидкою Мирославом Васильовичем 17.11.2025 було укладено додаткову угоду до договору № 15/02 від 15.02.2021, відповідно до пункту 1 якої сторони дійшли до згоди, що гонорар адвоката за представництво в суді апеляційної інстанції, пов`язану із розглядом справи № 911/1177/25 складає суму вартості фактично наданих адвокатом послуг та розраховується наступним чином: 20000,00 грн за складання і подання відзиву на апеляційну скаргу; 5000,00 грн за участь у судових засіданнях (за кожне засідання); 2000,00 грн за письмові заяви і клопотання.

Згідно звіту про надану професійну правничу допомогу від 14.01.2026 складеного між ПрАТ "Нива" та адвокатом Гнидкою Мирославом Васильовичем, адвокат передав, а клієнт прийняв наступну професійну правничу допомогу по представництву інтересів клієнта у Північному апеляційному господарському суді, пов`язану із розглядом справи № 911/1177/25: складання і подання відзиву на апеляційну скаргу.

ПрАТ "Нива" та адвокатом Гнидкою Мирославом Васильовичем було підписано акт приймання-передачі наданих послуг на суму 20000,00 грн із правничої допомоги щодо супроводу судової справи № 911/1177/25 у Північному апеляційному господарському суді.

Окрім того, 05.05.2025 між ПрАТ "Нива" та адвокатом Шинкарик Ольгою Петрівною було укладено договір № 05/05 про надання правової допомоги, відповідно до пункту 1.1 якого адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу за окремими письмовими та/або усними дорученнями останнього в усіх правовідносинах, що склалися між клієнтом та будь-якими юридичними та фізичними особами, установами, організаціями, органами, міністерствами, та будь-якими судами будь-якої інстанції.

Між ПрАТ "Нива" та адвокатом Шинкарик Ольгою Петрівною 13.01.2026 було укладено додаткову угоду до договору № 05/05 від 05.05.2025, відповідно до пункту 1 якої сторони дійшли до згоди, що гонорар адвоката за представництво в Північному апеляційному господарському суді, пов?язану із розглядом справи № 911/1177/25, складає суму вартості фактично наданих адвокатом послуг та розраховується наступним чином: 5000,00 грн за участь у судових засіданнях (за кожне засідання); 2000,00 грн за письмові заяви і клопотання.

Згідно звіту про надану професійну правничу допомогу від 14.01.2026, складеного між ПрАТ "Нива" та адвокатом Шинкарик Ольгою Петрівною, адвокат передав, а клієнт прийняв наступну професійну правничу допомогу по представництву інтересів клієнта у Північному апеляційному господарському суді, пов`язану із розглядом справи №911/1177/25: участь у судовому засіданні 14.01.2026.

ПрАТ "Нива" та адвокатом Шинкарик Ольгою Петрівною було підписано акт приймання-передачі наданих послуг на суму 5000,00 грн із правничої допомоги щодо супроводу судової справи № 911/1177/25 у Північному апеляційному господарському суді.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши клопотання про ухвалення додаткового рішення та додані до неї документи, заперечення позивача, дійшов висновків, що розмір заявлених витрат на правничу (правову) допомогу у сумі 25000,00 грн не відповідає критерію обґрунтованості, реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних, неспівмірні із складністю справи і необхідним обсягом правничих послуг, а їх відшкодування за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини цієї справи матиме надмірний характер.

Надавши оцінку доказам та доводам сторін щодо розподілу відповідних витрат, керуючись зокрема, такими критеріями як обґрунтованість, пропорційність, співмірність та розумність їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, враховуючи приписи частини четвертої статті 126 та частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на обсяг виконаних робіт та те, що правова позиція відповідача була сталою і не зазнавала змін протягом розгляду спору, враховуючи критерій розумності розміру витрат, виходячи з конкретних обставин даної справи, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що справедливим та співрозмірним є стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн.

В касаційній скарзі скаржник взагалі не обґрунтував неспівмірності стягнутих із нього витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, не навів доказів необґрунтованості визначеного судом розміру витрат та не зазначив, який розмір витрат на професійну правничу допомогу у даному випадку є співмірним із заявленим позовом, складністю справи та обсягом виконаних робіт.

Отже суд апеляційної інстанції під час вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу надав належну оцінку доказам відповідача на підтвердження надання правової допомоги.

У зазначених скаржником постановах Верховного Суду у співвідношенні з оскаржуваними судовими рішеннями не міститься протилежного правового висновку щодо застосування положень статей 126, 129 Господарського процесуального кодексу України, а лише наголошується на необхідності суду при вирішенні питання виходити з критерію реальності, пропорційності, обґрунтованості та співмірності витрат на професійну правничу допомогу, розумності їх розміру, а також про право суду не присуджувати стороні, на користь якої ухвалене рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу в разі доведення неспівмірності витрат стороною, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката.

Доводи скаржника, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу не підлягають стягненню в силу частини третьої статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" відхиляються із підстав, зазначених вище.

Також Верховний Суд зазначає, що критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо. Сама лише незгода скаржника з наданою судом оцінкою відповідним доказам, які підтверджують факт надання професійної правничої допомоги, а також оцінкою обставин критерію реальності адвокатських витрат, критерію розумності їх розміру тощо, не свідчить про незаконність оскаржуваної постанови.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

6.2. Оскільки після відкриття касаційного провадження у справі виявилося, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Банк Форвард" на рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанцій по суті спору необхідно закрити на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

6.3. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.4. Згідно положень статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

6.5. Звертаючись із касаційними скаргами на додаткове рішення, постанову, якою додаткове рішення залишене без змін та додаткову постанову, скаржник не спростував наведених висновків судів попередніх інстанцій та не довів неправильного застосування ними норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування прийнятих у справі судових рішень.

Керуючись статтями 236, 238, 240, 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Банк Форвард" на рішення Господарського суду Київської області від 28.08.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 у справі №911/1177/25 закрити.

2. Касаційні скарги Акціонерного товариства "Банк Форвард" залишити без задоволення, а додаткове рішення Господарського суду Київської області від 18.09.2025, постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 у справі №910/1177/25  - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий В. Студенець

Судді С. Бакуліна 

О. Кібенко