УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/13505/25 Головуючий у 1-й інст. Рожкова О. С. 
Категорія 84 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Борисюка Р.М.,
суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,
з участю секретаря 
судового засідання Смоляра А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі № 296/13505/25 до подання ним позову до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Брох Алла Анатоліївна, ОСОБА_3 , про визнання правочину недійсним, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Корольовського районного суду міста Житомира від 01 грудня 2025 року, постановлену під головуванням судді Рожкової О.С. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Воронюк Катерина Юріївна звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просила:
- вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчиняти будь-які дії щодо управління і розпорядження майном на підставі договору купівлі – продажу вчиненого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Брох А.А., та зареєстрованого в реєстрі за №2384 від 09 жовтня 2023 року.
В обґрунтування заяви ОСОБА_4 зазначала, що 21 квітня 2022 року ОСОБА_1 з початку повномасштабного вторгнення вступив до лав Збройних сил України. З метою захисту державного суверенітету та територіальної цілісності України.
В той же день він оформив нотаріальну довіреність у державного нотаріуса Житомирської державної нотаріальної контори Поліщука А.І. на ім`я ОСОБА_3 з метою представництва його інтересів у державних органах, зокрема у справах, щодо оформлення права власності в порядку спадкування в зв`язку зі смертю бабусі заявника – ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і залишила заповіт на випадок смерті на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Представник заявника зазначала, що в даній квартирі були зареєстровані і проживали його малолітні діти, а саме син - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , донька – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також сам заявник.
07 листопада 2018 року на підставі заочного рішення Корольовського районного суду міста Житомира по справі № 296/5118/18 провадження 2/296/1962/18 шлюб між сторонами було розірвано.
Адвокат Воронюк К.Ю. вказувала, що вищевказане майно було єдиним житлом заявника і наміру його реалізовувати стороннім особам останній не мав, як і не хотів зніматися з реєстраційного обліку.
У грудні 2022 року ОСОБА_1 , виконуючи бойове завдання, попав у полон, де перебував до 24 серпня 2025 року.
Під час перебування у полоні ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 на користь своєї матері ОСОБА_2 .
Представник зазначала, що вказана квартира була відчужена без волі заявника та всупереч умовам наданої довіреності, яка припинила свою дію з моменту визнання його безвісно відсутнім. Крім цього, заявник не отримував жодних коштів від реалізації житла, яке було єдиним місцем його проживання та призначалось для дітей і тільки після повернення з полону останній дізнався про продаж квартири.
Стверджувала, що заявник вважає, що без застосування заходів забезпечення позову існує реальна загроза подальшого відчуження майна відповідачем, у тому числі добросовісним набувачам. Таке вибуття майна з володіння відповідача унеможливить або істотно ускладнить виконання майбутнього рішення суду щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу.
Ухвалою Корольовського районного суду міста Житомира від 01 грудня 2025 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .
У задоволенні решти вимог заяви - відмовлено.
Не погоджуючись із ухвалою суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, де просить її скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала є незаконною та необґрунтованою, оскільки постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову до його подання підписана не заявником, а його представником ОСОБА_4 , якою не надано суду доказів наявності повноважень на подання та підписання від ОСОБА_1 саме такої заяви.
ОСОБА_2 стверджує, що як в заяві про забезпечення позову так і в оскаржуваній ухвалі місцевого суду не зазначено жодного доказу на підтвердження реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення по суті ще не поданого позову ОСОБА_1 . 
З часу укладання договору купівлі-продажу спірної квартири до моменту апеляційного оскарження ухвали суду вказана квартира нікому не реалізована, не перебуває в заставі чи в іпотеці.
У відзиві представник ОСОБА_1 – адвокат Воронюк К.Ю. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Перед судовим засіданням від ОСОБА_2 , представника – адвоката Воронюк К.Ю. та приватного нотаріуса Брох А.А. надійшли заяви про розгляд справи без їх участі.
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання також не з`явилися, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 та частини 2 статті 247 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у заяві до подання позовної заяви ОСОБА_1 зазначено майбутнього відповідача ОСОБА_2 та третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_3 , а тому місцевий суд дійшов висновку, що між сторонами існує спір.
Разом з цим зазначав, що наявна ймовірність утруднення виконання можливого судового рішення, оскільки предметом майбутнього позову ОСОБА_1 є квартира АДРЕСА_2 , та заявник має обґрунтовані підстави вважати, що в подальшому можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. За таких обставин місцевий суд вбачав підстави для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказану квартиру.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, мотивуючи таким.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (статті 2 ЦПК України).
Згідно з частиною другою статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо не вжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, серед іншого, накладенням арешту на майно.
За приписами частини третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20), «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що не вжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними для захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу».
Подібні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 року у справі №295/5244/22.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Разом із тим, колегія суддів звертає увагу на те, що подання заяви про забезпечення позову до пред`явлення самого позову має особливості правового механізму регулювання.
Так, зокрема, частиною четвертою статті 152 ЦПК України передбачено, що у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви, заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів.
Указане зумовлене тим, що у разі подання заяви про забезпечення позову до відкриття провадження у справі у суду немає жодних відомостей про характер правовідносин, які можуть стати в майбутньому предметом судового розгляду, та й справа як така відсутня.
Із матеріалів справи убачається, що 26 листопада 2025 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви.
В обґрунтування заяви ОСОБА_4 посилалася на те, що заявник ОСОБА_1 має намір пред`явити позов до відповідача ОСОБА_2 та третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, вчиненого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Брох А.А., та зареєстрованого в реєстрі за №2384 від 09 жовтня 2023 року.
Як убачається з матеріалів справи, а саме витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 2062593 станом на 28 листопада 2025 року власником квартири АДРЕСА_2 є – ОСОБА_2 (а.с. 22).
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
Як убачається з ЄДРСР 02 грудня 2025 року адвокат Воронюк К.Ю. засобами поштового зв`язку направила до Корольовського районного суду міста Житомира позовну заяву до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності, яка ухвалою суду першої інстанції від 15 грудня 2026 року залишена без руху.
Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру, оскільки між сторонами дійсно існує спір, а також наявна ймовірність утруднення виконання можливого судового рішення, оскільки предметом позову ОСОБА_1 є вище зазначена квартира, та заявник має обґрунтовані підстави вважати, що в подальшому можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду.
Зібранні у справі докази свідчать про наявність між сторонами спору та реальну можливість відчуження ОСОБА_2 нерухомого майна, на яку це майно зареєстроване як на одноосібного власника, за рахунок якого можливе виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Разом з цим, доводи апеляційної скарги щодо подання та не підписання заяви про забезпечення позову самим заявником, а його представником ОСОБА_4 , колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки в матеріалах справи міститься копія ордеру про надання правничої допомоги від 18 листопада 2025 року серії ВК № 1198831 (а.с. 6).
Інші доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.
Враховуючи зазначене, місцевий суд дійшов вірного висновку про задоволення заяви про забезпечення позову, ухвала суду є законною та обґрунтованою, а тому підстави для її скасування відсутні.
У відповідності до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, наявні правові підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду міста Житомира від 01 грудня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного
судового рішення.

Головуючий Судді