ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
02 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 766/6160/23
провадження № 51-3768 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12023231030001239 від 26 червня 2023 року за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на вирок Херсонського апеляційного суду від 24 червня 2025 року.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 07 жовтня 2024 року правову кваліфікацію дій ОСОБА_7 було змінено з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 цього Кодексу та засуджено останнього до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено відраховувати з дати затримання, а саме з 26 червня 2023 року.
Вироком Херсонського апеляційного суду від 24 червня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 було залишено без задоволення, а апеляційну скаргу з доповненням прокурора ОСОБА_8 задоволено частково. Вирок суду першої інстанції скасовано та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк його перебування під вартою з 26 червня 2023 року по дату набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
За обставин, детально наведених у вироку, судом апеляційної інстанції ОСОБА_9 був визнаний винуватим у тому, що він 26 червня 2023 року приблизно о 15:40, перебуваючи на території парку Слави поблизу перехрестя вулиць Гімназичної та Дружби в м. Херсоні, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини та свідомо припускаючи їх настання, після раптово виниклого словесного конфлікту зі ОСОБА_10 , заподіяв останньому один удар ножем у ділянку живота, чим спричинив тяжке тілесне ушкодження за критерієм небезпеки для життя, у результаті чого 30 липня 2023 року потерпілий помер у КНП «Херсонська міська клінічна лікарня ім. О.С. Лучанського» ХМР.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і надання судом апеляційної інстанції неправильної правової оцінки обставинам злочину, просить змінити вирок апеляційного суду та визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 118 КК України.
На обґрунтування своїх вимог захисник, не погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції щодо наявності в діях ОСОБА_7 ознак злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно в основу свого рішення поклав те, що обвинувачений: 
- після спричинення поранення потерпілому не намагався вжити заходів для збереження життя останнього, оскільки, на думку захисника, залишення в небезпеці є окремим кримінальним правопорушенням (ст. 135 КК України). Водночас захисник вказує, що після інциденту ОСОБА_10 самостійно попрямував у бік своєї компанії, а тому ОСОБА_7 дійшов переконання, що поранення потерпілого не є тяжким та за необхідності допомога йому буде надана друзями;
- викинув ніж, тобто приховав знаряддя злочину, оскільки, на переконання сторони захисту, ці дії обвинуваченого не є приховуванням знаряддя злочину і така поведінка ОСОБА_7 не впливає на кваліфікацію його дій.
Також захисник стверджує, що: 
- заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у життєво важливі органи не свідчить про наявність умислу на вбивство;
- суд апеляційної інстанції у своєму рішенні не навів показань ОСОБА_7 в частині висловлювань потерпілим погроз у його бік;
- суд апеляційної інстанції, викладаючи у своєму рішенні дані про особу обвинуваченого, не урахував, що останній позитивно характеризується, до війни працював інженером, а після початку війни, внаслідок обставин, які склалися в країні, неофіційно працював охоронцем на автостоянці.
Крім того, мотивуючи свою позицію щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_7 за ст. 118 КК України, захисник звертає увагу на те, що:
- між обвинуваченим та потерпілим не було раптово виниклого словесного конфлікту (як про це вказав апеляційний суд), оскільки лише ОСОБА_10 висловлював у бік ОСОБА_7 агресивну нецензурну лайку з погрозами;
- обвинувачений, прибувши на територію парку Слави, не мав умислу на вбивство будь-кого;
- суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи захисника, помилково виснував про відсутність у діях обвинуваченого перевищення меж необхідної оборони, оскільки сторона захисту ставила питання про наявність у ОСОБА_7 уявної оборони;
- обвинувачений, з урахуванням його стану здоров`я, агресивної риторики потерпілого та різниці фізичних даних ( ОСОБА_10 мав більшу тілобудову та зріст), оцінював ситуацію як посягання на його життя і здоров`я та своїми діями намагався уникнути цього посягання;
- під час інциденту, з огляду на поведінку та погрозливі висловлювання з боку потерпілого, ОСОБА_7 діяв у стані уявної оборони, що, на думку захисника, згідно зі ст. 37 КК України має кваліфікуватися за ст. 118 КК України.
Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило. 

Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав свою касаційну скаргу і просив її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги захисника.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційній скарзі захисника доводи, колегія суддів дійшла висновку, що ця скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України. 
Скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК України) і невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
З урахуванням зазначеного Верховний Суд під час розгляду кримінального провадження позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доказам, перевіряти правильність такої оцінки та виходить лише з тих фактичних обставин, які були встановлені судами попередніх інстанцій. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 зазначає таке: 
- між обвинуваченим та потерпілим не було раптово виниклого словесного конфлікту (як про це зазначав апеляційний суд), оскільки лише ОСОБА_10 висловлював у бік ОСОБА_7 агресивну нецензурну лайку з погрозами;
- суд апеляційної інстанції безпідставно вказав про те, що обвинувачений не вживав заходів для допомоги потерпілому, оскільки після інциденту ОСОБА_10 самостійно попрямував у бік своєї компанії, а тому ОСОБА_7 дійшов переконання, що поранення потерпілого не є тяжким та за необхідності допомога йому буде надана друзями;
- апеляційний суд помилково послався на приховування обвинуваченим знаряддя злочину, оскільки, на думку сторони захисту, те, що ОСОБА_7 після інциденту викинув ніж, не є приховуванням знаряддя злочину.
Однак ці твердження сторони захисту, з огляду на зміст касаційної скарги, у якій захисник не наводить переконливих аргументів про те, яким саме чином наведені доводи свідчать про допущення апеляційним судом порушень, передбачених статтями 412-414 КПК України (що є предметом перегляду Верховного Суду), на переконання колегії суддів, фактично зводяться до невідповідності висновків апеляційного суду фактичним обставинам справи та надання захисником власної оцінки обставин вчинення кримінального правопорушення, що, з огляду на положення ст. 433 КПК України та зміст ст. 411 цього Кодексу, не може бути предметом касаційного розгляду.
Щодо кваліфікації дій ОСОБА_7 за ст. 118 КК України
У касаційній скарзі захисник, не заперечуючи факту інциденту обвинуваченого з потерпілим, у ході якого ОСОБА_7 заподіяв ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження, які перебувають у прямому причинному зв`язку зі смертю останнього, стверджує, що:
- обвинувачений, з урахуванням його стану здоров`я, агресивної риторики потерпілого та різниці у фізичних даних ( ОСОБА_10 мав більшу тілобудову і зріст), оцінював ситуацію, що склалася з потерпілим, як посягання на його життя і здоров`я та своїми діями намагався уникнути цього посягання;
- під час інциденту, з огляду на поведінку та погрозливі висловлювання з боку потерпілого, ОСОБА_7 діяв у стані уявної оборони, що, на думку захисника, згідно зі ст. 37 КК України має кваліфікуватися за ст. 118 КК України.
Однак ці доводи сторони захисту, на переконання колегії суддів, є необґрунтованими з огляду на таке.
Умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони, передбачене в ст. 118 КК України, з об`єктивної сторони характеризується дією у виді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діями і наслідками. Проте обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК України, є мета - захист охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої для припинення або відвернення посягання. При цьому відповідальність настає лише у випадку перевищення особою, яка захищається, меж необхідної оборони за наявності підстав до її здійснення.
За положеннями ст. 36 КК України, які втілюють гарантоване ст. 27 Конституції України право кожного захищати своє життя і здоров`я від протиправних посягань, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Слід відрізняти необхідну оборону від уявної, під якою розуміється заподіяння шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було й особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, лише помилково припускала наявність такого посягання (ст. 37 КК України).
Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної або уявної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які би не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала би ту, яка для цього необхідна.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 01 серпня 2024 року (справа № 639/4938/18), 17 листопада 2021 року (справи № 722/654/19 та 559/2530/19), 07 жовтня 2021 року (справа № 303/4009/18).
Водночас у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому, такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах (постанови Верховного Суду від 01 липня та 17 листопада 2021 року у справах № 722/654/19 і 663/2520/16).
Як видно зі змісту оскаржуваного вироку, суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи сторони захисту щодо необхідності кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 118 КК України, зазначив, що ОСОБА_7 в ході допиту не заперечував факту заподіяння удару ножем у ділянку живота ОСОБА_10 . При цьому апеляційний суд звернув увагу на раптовість і локалізацію завданого обвинуваченим потерпілому удару, а також, посилаючись на зміст доказів (показань ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_11 та відомостей, що зафіксовані у протоколах проведення слідчих експериментів за участю обвинуваченого і свідка), суд зауважив, що між обвинуваченим та потерпілим раптово виник словесний конфлікт, у ході якого потерпілий ОСОБА_10 рухався в бік обвинуваченого, вживав нецензурну лайку, тобто його поведінка обмежувалася лише його висловлюваннями, проте жодного удару обвинуваченому не завдав та жодної дії, яка б загрожувала життю, здоров`ю обвинуваченого, не вчинив. 
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що, оскільки: 
- зі сторони потерпілого ОСОБА_10 не відбувалося такого посягання, яке б викликало в обвинуваченого невідкладну необхідність у заподіянні шкоди здоров`ю потерпілого, необхідної для негайного відвернення чи припинення посягання, та яке б виправдало заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до його смерті;
- існування в обвинуваченого обґрунтованих побоювань за свою безпеку як на початку раптово виниклого словесного конфлікту, так і безпосередньо перед заподіянням удару потерпілому об`єктивно не підтверджено,
то позиція сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_7 , оцінюючи вік, статуру потерпілого та його агресивні вислови, перебував у стані необхідної оборони чи уявної оборони, а тому його дії мають кваліфікуватися за ст. 118 КК України, є неприйнятною.
Наведені висновки суду апеляційної інстанції, на думку колегії суддів, у цілому є законними, обґрунтованими й такими, що узгоджуються із зазначеною вище практикою Верховного Суду, а тому касаційна скарга захисника в частині доводів про наявність підстав для засудження останнього саме за ст. 118 КК України не підлягає до задоволення. 
Крім того, стосовно тверджень сторони захисту про те, що суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи захисника, помилково виснував про відсутність в діях обвинуваченого перевищення меж необхідної оборони, оскільки сторона захисту ставила питання про наявність у ОСОБА_7 саме уявної оборони, то Суд не бере їх до уваги, оскільки вони: 
- не узгоджуються із вказаною вище практикою Верховного Суду;
- суперечать змісту оскаржуваного вироку, в якому апеляційний суд фактично провів розмежування положень статей 36 і 37 КК України та спростував версію сторони захисту про те, що ОСОБА_7 , завдаючи потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, які мали причинний зв`язок зі смертю останнього, перебував у стані необхідної чи уявної оборони;
- зводяться до власного тлумачення захисником положень Загальної частини КК України та диспозиції ст. 118 цього Кодексу.
Беручи до уваги зазначене, Верховний Суд доходить переконання про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги сторони захисту в частині необхідності кваліфікації дій ОСОБА_7 за ст. 118 КК України.
Щодо урахування судами попередніх інстанцій наявних у справі доказів
Як видно з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, не погоджуючись із пред`явленим ОСОБА_7 обвинуваченням за ч. 1 ст. 115 КК України, змінив правову кваліфікацію дій обвинуваченого, вказавши на наявність ознак, передбачених диспозицією ч. 2 ст. 121 КК України. 
Мотивуючи своє рішення, місцевий суд, з огляду на положення статей 23, 94 КПК України, урахував показання: 
- обвинуваченого ОСОБА_7 , який свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, не визнав та пояснив суду, що 26 червня 2023 року приблизно о 16:00 він перебував зі своїм знайомим на території парку в м. Херсоні. Вони сиділи на другій лавочці від дороги, випивали пиво, а поряд у кафе, розташованому в 100 м від них, була компанія осіб, які голосно себе поводили. Знайомий відійшов, а один чоловік із компанії почав рухатися в його ( ОСОБА_7 ) бік та виражався нецензурною лайкою, був у стані алкогольного сп`яніння. Цей чоловік мав велику статуру, був з оголеним торсом. Обвинувачений вказав, що раніше переніс інсульт, а тому боявся, що чоловік його вдарить. Коли чоловік був за 10 м, ОСОБА_7 дістав свій ніж та тримав його в руці. Коли чоловік підійшов до нього близько, обвинувачений встав із ножем, чи чоловік сам напоровся, чи обвинувачений встав швидко, але чоловік напоровся на ніж, взявся за живіт, сказав: «Ще зустрінемось», і пішов. Обвинувачений викинув ніж та пішов. Потерпілий без будь-яких причин почав йти в його бік, був агресивним, руки стиснуті в кулаки, при цьому в руках потерпілий нічого не тримав. Ніж, який обвинувачений бере із собою на роботу, щоб порізати їжу та поїсти, був у сумці. Потерпілий не бив його. Швидку обвинувачений не викликав;
- потерпілої  ОСОБА_12 , яка пояснила, що померлий ОСОБА_10 є її сином. Про те, що сина поранено та зібрали до лікарні, повідомили його друзі. Під час спілкування із сином на другий день після операції він їй повідомив, що вони з другом відпочивали, підійшов чоловік та викинув сміття, син зробив зауваження, хотів піти, чоловік його вдарив ножом. Лікарі сказали, що тяжкий стан. Втратив три літри крові. Син ходив гуляти, вживав спиртні напої. Був високого зросту, худий, мав інвалідність по зору;
- свідка ОСОБА_11 , який пояснив, що він перебував із ОСОБА_7 на території парку в м. Херсоні, сиділи на лавочці, пили пиво. За 100 м від них в кафе на літній площадці відпочивала компанія, яка лаялися і випивала. Свідок відійшов у туалет і не бачив, як підійшов потерпілий, але чув, як останній сказав, що вони роблять безлад, бачив зі спіни, як потерпілий кидався на ОСОБА_7 , вдруге обвинувачений вдарив його ножем. Сам удар свідок не бачив. Ніж побачив у ОСОБА_7 , коли той його викинув. Вказував, що потерпілий порівняно з обвинуваченим великої статури, тому останній захищався. Удар прийшовся десь вище від пояса. Чоловік, що нападав лише сидів і за щось тримався вище від пояса, навіть не обернувся. Його компанія лише спостерігала. Характеризує ОСОБА_7 як спокійну людину;
- свідків  ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які в судовому засіданні місцевого суду охарактеризували ОСОБА_7 з позитивної сторони, як врівноважену, виховану людину. Крім того, свідок ОСОБА_15 пояснила, що померлого ОСОБА_10 також знала, він вживав спиртні напої.
Крім того, судом першої інстанції було враховано наявні у справі письмові докази, а саме: 
- протокол проведення слідчого експерименту від 01 вересня 2023 року за участю ОСОБА_7 , з якого апеляційний суд установив, що обвинувачений показав, як 26 червня 2023 року приблизно о 15:00 він разом із ОСОБА_11 прийшли до парка Слави в м. Херсоні відпочити, він випив пива. У парку сіли на лавочку. Через декілька хвилин ОСОБА_11 пішов справити нужду до кущів за 5 м від лавки. У цей час із кафе в їх сторону почав йти чоловік та нецензурно виражатися, погрожуючи, що він ( ОСОБА_7 ) зараз буде лежати. Коли цей чоловік підійшов ближче, обвинувачений дістав ніж, який був у сумці. У цей час ОСОБА_11 вже перебував поблизу лавки. Чоловік, що наближався бачив ніж у руці обвинуваченого, але продовжував скорочувати дистанцію, та, коли він був на відстані менше метра, обвинувачений, тримаючи ніж у правій руці, заподіяв йому один удар у нижню частину живота з поштовхом, ніж зайшов всередину, після чого, не випускаючи ніж, ОСОБА_7 його вийняв. Далі обвинувачений сказав ОСОБА_11 , що трапилося і що треба йти. Невідомий чоловік пішов у бік кафе, тримаючись за живіт, а обвинувачений разом із ОСОБА_11 - у напрямку центральної алеї парку, де ОСОБА_7 викинув ніж у кущі (у бік вул. Артилерійської), тому що відійшов від шоку та зрозумів, що зробив;
- протокол проведення слідчого експерименту від 09 серпня 2023 року за участю свідка ОСОБА_11 , відповідно до якого апеляційний суд установив, що свідок вказав, що 26 червня 2023 року він зустрівся з ОСОБА_7 та вони пішли до парку Слави в м. Херсоні, де сіли на лавці відпочивати і вживали алкогольні напої. Свідок відійшов «справити потребу» до дерев, повернувшись до лавки побачив, що поблизу ОСОБА_7 перебуває невідомий чоловік. ОСОБА_7 та останній стояли на доріжці біля лавки. У цей час свідок побачив різкий рух правою рукою в бік невідомого чоловіка, після чого ОСОБА_7 розвернувся, а цей чоловік присів. Далі ОСОБА_7 сказав, що він порізав цього чоловіка, після чого свідок у праві руці обвинуваченого побачив ніж. Далі свідок та ОСОБА_7 пішли в бік центральної алеї, де останній викинув ніж;
- висновки судово-медичних експертиз від 12 серпня та 08 вересня 2023 року № 713 і 40/713 відповідно, згідно з якими апеляційний суд, серед іншого, установив, що смерть ОСОБА_10 настала внаслідок колото-різаного поранення черевної порожнини з ушкодженням печінки, що ускладнилося посттравматичним абсцесом печінки та поліорганною недостатністю, утворилося від колючо-ріжучої дії колючо-ріжучого предмета типу клинка ножа 26 червня 2023 року і належить до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя,
та інші докази, які наведені у вироку.
Дослідивши докази, надані сторонами кримінального провадження, оцінивши кожний доказ за своїм внутрішнім переконанням, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, місцевий суд дійшов висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а саме завдання тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Суд апеляційної інстанції, безпосередньо допитавши обвинуваченого, свідка ОСОБА_11 та дослідивши письмові докази (протоколи проведення слідчих експериментів за участю вказаних осіб і висновки судово-медичних експертиз експертиз), не погодився з наведеними вище висновками суду першої інстанції, зауваживши про наявність у діях ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_10 та кваліфікувавши дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК України. 
Щодо доводів захисника про відсутність у діях ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілого  ОСОБА_10 .
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України).
Статтею 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд апеляційної інстанції, діючи в межах доводів апеляційної скарги та з огляду на визначені КПК України повноваження, має перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості, що передбачає оцінку його відповідності нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.
Положеннями ч. 2 ст. 420 КПК України передбачено, що вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у вироку суду апеляційної інстанції зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.
Тобто згадана норма процесуального закону в частині змісту вироку суду апеляційної інстанції фактично відсилає до положень ст. 374 КПК України.
Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України в разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку, з-поміж іншого, зазначаються: 
- формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення;
- статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений;
- докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів;
- мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою;
- докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Водночас КПК України визначає, що при скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.
Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК України).
Відповідно до вимог ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Статтею 23 КПК України визначено, що суд досліджує докази безпосередньо.
Однак, на переконання колегії суддів, суд апеляційної інстанції, скасовуючи вирок суду першої інстанції та висновуючи про наявність підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 115 цього Кодексу, вказаних вимог закону не дотримався.
Відповідно ст. 115 КК України умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. При цьому злочин, передбачений ч. 2 ст. 121 КК України, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом - завданням тілесних ушкоджень. Умисне тяжке тілесне ушкодження є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.
Умисне вбивство відрізняється від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, і визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю.
Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну й вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків; вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.
Прямий умисел - це таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).
Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин учиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб учинення злочину, засоби та знаряддя злочину.
При цьому спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляється у способі вчинення діянь.
Аналогічну позицію викладено в постановах Верховного Суду від 19 березня 2020 року (справа № 654/2820/17), 10 лютого 2022 року (справа № 331/1031/19), 20 січня 2025 року (справа № 357/12623/21), 23 січня 2025 року (справа № 953/17864/21).
Як видно з вироку, місцевий суд, кваліфікуючи дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України, з огляду на зміст досліджених доказів та наведеної вище практики Верховного Суду, зазначив, що: 
- знаряддям злочину є ніж, який обвинувачений завжди носив із собою в сумці, коли йшов на роботу, для використання під час прийняття їжі. Тобто заздалегідь знаряддя злочину ОСОБА_7 не готував, а під час конфлікту ніж був у його сумці;
- ОСОБА_7 та ОСОБА_10 не були знайомі, тобто між ними не було жодних стосунків, у тому числі неприязних, які б у свою чергу могли викликати бажання позбавити життя потерпілого. Причина конфлікту між обвинуваченим та потерпілим виникла раптово, зокрема і через поведінку потерпілого (який перебував у стані алкогольного сп`яніння);
- ОСОБА_7 під час скоєння злочину, міг керувати своїми діями, усвідомлював їх, тобто, дістаючи ніж, він свідомо був готовий його застосувати, чекав, поки потерпілий до нього підійде, а потім заподіяв один удар ножем у живіт ОСОБА_10 , об`єктивно усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння. Завдаючи удар ножем у живіт, обвинувачений припускав, що таким ударом буде заподіяно проникаюче ножове поранення, і, відповідно, припускав настання наслідків у виді завдання будь-якої тяжкості шкоди здоров`ю потерпілого, хоча й не конкретизував у своїй свідомості, якою саме буде така шкода. Тобто ОСОБА_7 діяв із неконкретизованим (невизначеним) умислом на заподіяння тілесних ушкоджень, а до настання смерті ОСОБА_10 від такого пошкодження ставився необережно, про що також вказує поведінка ОСОБА_7 , який після завдання удару ножем потерпілому замість викликати швидку, пішов з місця події.
З огляду на вказане суд першої інстанції дійшов переконання, що поведінка обвинуваченого до, під час та безпосередньо після вчинення злочину свідчить про відсутність у нього умислу на вбивство потерпілого й доводить те, що він допускав можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті потерпілого (діяв з неконкретизованим умислом), а тому повинен відповідати лише за фактично заподіяні наслідки - тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України).
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи вирок суду першої інстанції та кваліфікуючи дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України, усупереч положенням, передбаченим ч. 2 ст. 420, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, цих висновків місцевого суду належним чином не спростував, а лише формально вказав, що умисел обвинуваченого на вбивство потерпілого підтверджується локалізацією нанесеного ножового поранення (лише один удар ножем у черевну порожнину, у місце розташування життєво важливого органу) та поведінкою обвинуваченого після інциденту (залишив місце події, не намагаючись надати потерпілому допомогу).
Беручи до уваги зазначене, доводи касаційної скарги захисника про необґрунтованість вироку суду апеляційної інстанції про наявність у діях ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілого, а також посилання на те, що:
- заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у життєво важливі органи, за встановлених обставин, не свідчить про наявність умислу на вбивство;
- обвинувачений, прибувши на територію парку Слави, не мав умислу на вбивство будь-кого,
у цілому є слушними, внаслідок чого колегія суддів доходить переконання про передчасність висновків суду апеляційної інстанції в частині кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки, з огляду на вказане вище, ця позиція суду апеляційної інстанції була сформована з порушенням положень процесуального закону та недотриманням практики суду касаційної інстанції, якою визначена обов`язковість урахування всіх обставин справи під час вирішення питання про наявність в особи відповідного умислу та його спрямованості в ході заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили смерть останнього. 
Такі порушення, на переконання Суду, є істотними, адже могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне й обґрунтоване рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України), що у свою чергу могло призвести до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України), у тому числі в частині висновків щодо кваліфікації дій обвинуваченого, та, як наслідок, призначення покарання.

Висновки Верховного Суду за результатом касаційного розгляду
Ураховуючи зазначені вище порушення, а також з огляду на зміст касаційних вимог та висновки Суду про необґрунтованість доводів захисника в частині необхідності кваліфікації дій ОСОБА_7 за ст. 118 КК України, колегія суддів уважає, що касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а вирок суду апеляційної інстанції відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438, п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК України - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду апеляційний суд, використовуючи всі процесуальні можливості, керуючись вимогами матеріального і процесуального закону, повинен усунути встановлені Судом недоліки та ухвалити законне, обґрунтоване й умотивоване рішення.
Керуючись статтями 412, 413, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , задовольнити частково.
Вирок Херсонського апеляційного суду від 24 червня 2025 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3