Справа № 463/4746/24 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В. 
Провадження № 22-ц/811/3106/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
секретаря: Чижа Л.М.
за участю: ОСОБА_1 та його представника – ОСОБА_2 , 
представника ТзОВ «АКРІС-ЗАХІД» - Гульчій Л.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АКРІС-ЗАХІД» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «АКРІС-ЗАХІД» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що на підставі наказу № 62 від 08.06.2021 його було прийнято на роботу у ТОВ «АКРІС-ЗАХІД» на посаду інженера-землевпорядника з 09.06.2021. За суміщенням він частково виконував обов`язки касира Відділу землевпорядкування (Львів) у ТОВ «АКРІС-ЗАХІД», отримуючи по видаткових касових ордерах кошти для виплати фізичним особам коштів за оренду їх земельних ділянок (паїв), так званий добір землі. За такий добір землі компанією передбачене преміювання працівників згідно з Положення про оплату праці та преміювання працівників управління земельним банком департаменту юридичних та земельних питань від 19.10.2022. Зазначає, що за час його роботи було досягнуто результатів по набору землі та передачі площ в обробіток, проте виплата мотивації за період 2022 маркетингового року, а саме: 01.07.2022 по 31.06.2023 не була проведена відповідачем в повному обсязі та за наступні періоди перед звільненням йому не було сплачено грошові кошти, які передбачені Положенням. Вказує, що неодноразово звертався, через корпоративну пошту підприємства (16.01.2023 та 31.01.2024) до вищого керівництва ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , щодо виплати грошових коштів згідно з Положенням, проте не отримав жодних відповідей. 02.04.2024 при проведені наради у м. Львів (приміщення офісу за адресою м. Львів, вул. Городоцька, 359) керівниками: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в ультимативній формі вказано про необхідність написання заяви на звільнення за згодою сторін протягом однієї години з невідомих на це причин. У зв`язку з тим, що з ним, зі слів керівництва, не передбачався розрахунок згідно Положення за виконану роботу, позивач відмовився писати заяву на звільнення за згодою сторін. Коли прибув на робоче місце за адресою: АДРЕСА_1 04.04.2024 о 9 год 00 хв, йому було створено перешкоди для виконання його посадових обов`язків, а відповідачем о 10 год. 30 хв. надано для ознайомлення копію наказу №03/04-01- ПП ТОВ «АКРІС-ЗАХІД» від 03.04.2024 про відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків без збереження заробітної плати з 03.04.2024 до закінчення службового розслідування. Із наказом про проведення службового розслідування позивача не було ознайомлено. 22.04.2024 вищевказаний наказ був скасований наказом № 22/04-01-ПП та прийнято рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 середньоденного заробітку за період відсторонення від роботи з 03.04.2024 по 19.04.2024. Цього ж дня Наказом №152-к від 22.04.2024 позивача звільнено з роботи за винні дії, які дають підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця. Підставою для звільнення став Акт службового розслідування від 18.04.2024, який не містив обґрунтувань та доказів, які б давали підстави відповідачу звільнити позивача з обох посад на підставі пункту 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП. Вважає, що наказ ТОВ «АКРІС-ЗАХІД» №152-к від 22.04.2024 «Про припинення трудового договору ОСОБА_1 » є незаконним та необґрунтованим.
З огляду на вказане позивач просив:
-визнати протиправним та скасувати наказ ТОВ «АКРІС-ЗАХІД» №152 к від 22.04 2024 «Про припинення трудового договору ОСОБА_1 »;
-поновити його на посаді інженера-землевпорядника, за суміщенням касир, у ТОВ «АКРІС-ЗАХІД» з 22.04.2024;
-стягнути із ТОВ «АКРІС-ЗАХІД» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 22.04.2024 по дату винесення рішення суду.
-стягнути із ТОВ «АКРІС-ЗАХІД» на його користь додаткову заробітну плату, передбачену Положенням про оплату праці та преміювання працівників управління земельним банком департаменту юридичних та земельних питань від 19.10.2022 у розмірі 2 880 920, 67 грн.
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 08.07.2025 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.
Рішення суду оскаржив  ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що відповідач позбавив позивача можливості належним чином ознайомитися із актом службового розслідування та відмовив у наданні його копії. Розслідування стосувалося інженера-землевпорядкування, за сумісництвом касира відділу землевпорядкування ТОВ «АКРІС-ЗАХІД», який не є посадовою особою рівня керівника управління чи вище, і збитки не перевищували 800 000,00 грн, тому відповідно до Регламенту остаточне рішення повинен був приймати не директор Товариства, а зокрема, директор зі стратегічного розвитку. У Акті службового розслідування комісією згадується, що нею було проведено ряд дій та здобуто докази, що підтверджують винуватість позивача, проте до суду першої інстанції відповідач долучив до матеріалів справи лише частину доказів, які жодним чином не підтверджують винуватість позивача. На посаді інженера-землевпорядника та касира позивач не обслуговував грошові цінності та не ніс відповідальності за їх збереження, оскільки грошові кошти, не отримував під звіт та не мав доступу до них і до каси, де зберігаються кошти. Договір про повну матеріальну відповідальність сам по собі не є тим документом, який автоматично вказує на те, що касир безпосередньо обслуговує цінності, та суд мав з`ясувати чи було фактичне виконання касових операцій, наявність доступу до каси, наказу про суміщення, документи звітності тощо. Слід перевіряти реальний зміст роботи (фактичні операції з коштами), а не лише формальні документи; договір про повну матеріальну відповідальність має значення як доказ, але не замінює аналізу фактів. Окрім того на підприємстві взагалі відсутні касові апарати, приміщення або місце здійснення готівкових розрахунків, а також приймання, видачі, зберігання готівки, інших цінностей, касових документів і суб`єкти господарювання мають право здійснювати розрахунки готівкою протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами: 1) між собою - у розмірі до 10000,00 грн включно; 2) з фізичними особами - у розмірі до 50 000,00 грн включно. Відтак, інженер-землевпорядник та касир, який не отримував грошові кошти під звіт, не може належати до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові цінності, а відтак, не може бути звільнений за п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України. Той факт, що посада інженера-землевпорядника не відноситься до посад, пов`язаних з обслуговуванням грошових і товарних цінностей, не заперечується і самим відповідачем. За таких обставин висновок відповідача про віднесення позивача до працівників, що можуть бути звільнені за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, є помилковим, у зв`язку з чим звільнення позивача згідно п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України з підстав втрати довір`я не грунтується на законі. У зв`язку з тим, що позивачу не були виплачені зароблені ним кошти, а саме: період 3,4 квартал 2022 та 1,2 квартал 2023 років (маркетинговий рік) сума - 323 974,13 грн ; період 3,4 квартал 2023 року сума 1 857 094,51 грн; період 1 квартал 2024 року сума 699 852,04 грн. Загальна сума боргу становить 2 880 920,67 грн. Позивач відмовився писати заяву на звільнення за згодою сторін. Відповідач не заперечував щодо наданого позивачем розрахунку додаткової заробітної плати та не спростував ту обставину, що позивач не мав права на додаткову заробітну плату згідно із Положенням, а тому існують усі підстави для стягнення додаткової заробітної плати у розмірі 2 880 920,67 грн.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Від ТОВ «АКРІС-ЗАХІД» надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу.
У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник – ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу з підстав, зазначених у ній, представник ТзОВ «АКРІС-ЗАХІД» - Гульчій Л.І. заперечив проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до наказу (розпорядження) №0A3A0000062-0000000275 від 08.06.2021 прийнято на роботу на посаду інженера-землевпорядника відділу землевпорядкування ТОВ «АКРІС-ЗАХІД» з 09.06.2021.
Наказом ТОВ «АКРІС-ЗАХІД» «Про суміщення посад» № 207-к від 25.07.2022 дозволено ОСОБА_1 , інженеру-землевпоряднику відділу землевпорядкування (Львів) суміщення посади касира з 26.07.2022.
26.07. 2022 між ТОВ «АКРІС-ЗАХІД» та касиром ОСОБА_1 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. 
Наказом від 03.04.2024 № 03/04-01-ПП у зв`язку з проведенням службового розслідування ОСОБА_1 , інженера-землевропядника Відділу землевпорядкування (Львів), відсторонено від виконання посадових обов`язків без збереження заробітної плати з 03.04.2024 до закінчення службового розслідування. 
З акту службового розслідування від 18.04.2025 вбачається, що в ході службового розслідування підтверджено невиплату коштів пайовикам ТОВ «АКРІС-ЗАХІД» інженером-землевпорядником відділу землевпорядкування, касиром відділу землевпорядкування ТОВ «АКРІС- ЗАХІД» ОСОБА_1 в сумі 27 221,00 грн, за які він прозвітував, як за виплачені. Привласнення вказаних коштів здійснено шляхом підроблення підписів та фальсифікації первинних бухгалтерських документів, що, крім матеріальних збитків, завдало істотної іміджевої шкоди інтересам ТОВ «АКРІС-ЗАХІД». Своїми діями ОСОБА_1 порушив п.1 договору про повну матеріальну відповідальність від 26.07.2022, який він підписав, а відповідно, був ознайомлений, а саме в частині «касир бере на себе повну матеріальну відповідальність за збереження довірених йому Адміністрацією матеріальних цінностей і у встановленому законом порядку відповідає за їх збереження і, у зв`язку з вищевикладеним, зобов`язується: «дбайливо ставитись до переданих йому для зберігання матеріальних цінностей, приймати всілякі заходи для запобігання їх нестачі, розкраданню, знищенню, псуванню, втратам».
Відповідно до наказу ТОВ «АКРІС-ЗАХІД» № 152-к від 22.04.2024 «Про припинення трудового договору ОСОБА_1 » ОСОБА_1 , інженера-землевпорядника Відділу землевпорядкування (Львів), за суміщенням касир Відділу землевпорядкування (Львів), звільнено з роботи з 22.04.2021 за винні дії, які дають підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця. Підставою для винесення наказу був Акт службового розслідування від 18.04.2024.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв`язку з учиненням ним винних дій, які дають підстави для втрати довір`я до нього як працівника, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, відбулось відповідно до вимог чинного трудового законодавства, а тому відсутні підстави для його поновлення на роботі та, відповідно, виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Однак з цим висновком суду колегія суддів погодитись не може з огляду на таке. 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно з трудовим законодавством працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже, трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір – це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України).
Згідно зі статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Відповідно до частини першої статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.
Звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України за своєю природою є дисциплінарним, а тому воно має здійснюватися з дотриманням порядку і строків, викладених у статтях 148, 149 КЗпП України.
Частиною першою статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.
Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.
Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, з яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна з важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.
Під час розгляду справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.
Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності.
У наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Наказ про накладення дисциплінарного стягнення повинен обов`язково містити нормативне посилання, тобто роботодавець має зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акта чи акта локального нормотворення, на підставі якого працівник притягується до дисциплінарної відповідальності. Виконання всіх цих вимог є безумовною запорукою правильного та законного оформлення прийнятого роботодавцем рішення, що одночасно виступає гарантією дотримання трудових прав працівників.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду у постановах від 22.07.2020 у справі № 554/9493/17, від 20.09.2024 у справі № 361/895/23.
У цій справі встановлено, що відповідно до наказу № 152-к від 22.04.2024 ОСОБА_1 звільнено з роботи за винні дії, які дають підставу для втрати довір`я до нього з боку роботодавця, тобто на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України. Підставою для винесення наказу зазначено Акт службового розслідування від 18.04.2024.
Однак, в наказі № 152-к від 22.04.2024 не міститься фактичних даних щодо допущених порушень трудової дисципліни, за які позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення. У наказі також не зазначено, які саме обов?язки, покладені на позивача відповідно до його посадової інструкції, він не виконав або виконував не належним чином, а викладені у ньому загальні формулювання не пояснюють суть порушень трудової дисципліни, які допустив у роботі позивач.
З Акта службового розслідування від 18.04.2024 вбачається, що ОСОБА_1 не виплатив кошти пайовикам ТОВ «АКРІС-ЗАХІД» в сумі 27 221,00 грн, за які він прозвітував, як за виплачені. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п.1 договору про повну матеріальну відповідальність від 26.07.2022, а саме в частині «касир бере на себе повну матеріальну відповідальність за збереження довірених йому Адміністрацією матеріальних цінностей і у встановленому законом порядку відповідає за їх збереження і, у зв`язку з вищевикладеним, зобов`язується: «дбайливо ставитись до переданих йому для зберігання матеріальних цінностей, приймати всілякі заходи для запобігання їх нестачі, розкраданню, знищенню, псуванню, втратам».
Разом з тим із наданих відповідачем доказів не встановлено, що кошти в сумі 27 221,00 грн, невиплата яких була підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності, були передані під звіт позивачу та що позивач несе відповідальність за їх облік, рух і зберігання.
Зокрема, частина відомостей на виплату готівки не містить номеру, дати складення, підписів керівника та головного бухгалтера, суми коштів, а також з них неможливо ідентифікувати особу того, хто здійснював виплату (а.с. 122, 126, 131, 139, 141).
У відомостях на виплату готівки №№ 4070, 4071, 4072, 186 зазначено інших осіб, які здійснювали відповідні виплати, а не ОСОБА_1 . 
Договори оренди землі, документи орендодавців, витяги з реєстру речових прав не можуть підтверджувати ті обставини, які зазначені у акті службового розслідування, а лише вказують на існування договірних відносин, підтвердження їхнього права власності на земельні ділянки.
Крім цього у Акті про порушення від 18.04.2024 зазначено про відсутність посадових інструкцій, а відповідно, чітко визначеного кола посадових обов`язків як територіальних менеджерів, так і касирів, тому встановити дійсний обсяг трудових обов`язків ОСОБА_1 є неможливим.
З огляду на вказане, колегія суддів дійшла до висновку, що ТОВ «АКРІС-ЗАХІД» не довело, що звільнення позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України було проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, тому наявні підстави для скасування оскаржуваного наказу про звільнення та поновлення ОСОБА_1 на роботі.
Частиною третьою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.
Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує соціальну функцію, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення, і таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.
Таким чином, у разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.
Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, а порядок розрахунку середнього заробітку визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995.
Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів виходить з того, що період вимушеного прогулу позивача становить 474 робочих днів (з 22.04.2024 до 13.02.2026).
Згідно з наданою відповідачем довідкою про доходи № АКЗА0000005 від 30.01.2026 за лютий та березень 2024 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату у загальному розмірі 18 695,75 грн, кількість робочих днів за цей період – 51 день, відповідно середньоденна заробітна плата позивача становить 366,58 грн (18 965,75 : 51).
Отже, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача становить 173 758,92 грн (474 х 366,58), який слід стягнути на його користь із ТОВ «АКРІС-ЗАХІД».
Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновками районного суду про відсутність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 додаткової заробітної плати, передбачену Положенням про оплату праці та преміювання працівників управління земельним банком департаменту юридичних та земельних питань від 19.10.2022 у розмірі 2 880 920,67 грн.
Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у редакції, чинній на час звільнення позивачки, відносила до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
Основна заробітна плата – це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата – це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
У постанові Верховного Суду від 14.12.2020 у справі № 569/11722/16-ц зазначено, що доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати. передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій належать до видів додаткової заробітної плати. Доплати як складові додаткової заробітної плати, визначаються законодавством і тому становлять обов`язкову частину у структурі заробітної плати (на відміну від премій). В колективному договорі можуть бути передбачені додаткові види доплат, підстави та порядок їх здійснення. Умови колективного договору необхідно розділяти на ті, що дублюють норми позитивного права та ті, що виникають у процесі колективних переговорів між роботодавцем та трудовим колективом і є додатковими гарантіями для працівника.
Виплата премій є саме додатковою пільгою працівників, що може бути запроваджена з метою заохочення та стимулювання працівників і не є обов`язковою виплатою. Нарахування премій є правом роботодавця, а не його обов`язком.
У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.02.2024 у справі № 760/1125/20-ц зазначено, що премії, передбачені контрактом, як і інші премії, передбачені системою оплати праці, не нараховуються і не виплачуються автоматично. Їх виплата залежить від результатів праці працівника, а саме досягнення умов і показників преміювання, визначених у положенні про преміювання. Рішення про виплату премії приймає роботодавець на підставі виконаних працівником умов і досягнутих показників преміювання.
Таким чином, суд першої інстанції, дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення додаткової заробітної плати, оскільки премія є винагородою за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, відноситься до додаткової заробітної плати, її нарахування є правом роботодавця, вона не може мати обов`язкового характеру.
Доводи апеляційної скарги в цій частині правильних висновків суду не спростовують.
Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, рішення суду слід скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу ТОВ «АКРІС-ЗАХІД» №152 к від 22.04.2024, поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалити в цій частині нову постанову про задоволення цих позовних вимог. В решті рішення суду – залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08 липня 2025 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АКРІС-ЗАХІД» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалити в цій частині нову постанову про задоволення цих вимог.
Визнати протиправним та скасувати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «АКРІС-ЗАХІД» №152 к від 22 квітня 2024 року «Про припинення трудового договору ОСОБА_1 »
Поновити ОСОБА_1 на посаді інженера-землевпорядника, за суміщенням касир, у Товаристві з обмеженою відповідальністю «АКРІС-ЗАХІД» з 22 квітня 2024 року. 
Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «АКРІС-ЗАХІД» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 173 758,92 грн.
У решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Повний текст постанови складено: 13.02.2026

Головуючий 

Судді