Справа № 466/883/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2026 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова
у складі:головуючого судді – Невойта П.С.,
секретаря судового засідання – Дутки О.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Львів у порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП,
в с т а н о в и в:
05.02.2026 року адвокат Янкевич Дмитро Петрович, який діє в інтересах ОСОБА_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 звернувся до суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , код ЄДРПОУ – НОМЕР_2 , в якій просить суд визнати протиправною та скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_2 №105 від 28 січня 2026 року про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП та закрити провадження у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Позов обґрунтовано тим, що 28 січня 2026 року т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 майором ОСОБА_2 винесено постанову №105 по справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень.
Вважає таку постанову протиправною та просить її скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити у зв`язку із відсутністю складу правопорушення, з огляду на наступне.
Підставою для інкримінування позивачу вчинення адміністративного правопорушення слугували обставини, пов`язані із реалізацією обов`язку щодо прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_5 для уточнення військово-облікових даних. Зі змісту постанови вбачається, що 23.12.2025 року за зареєстрованою адресою місця проживання позивача було здійснено направлення повістки шляхом надсилання рекомендованого поштового відправлення з описом вкладення через АТ «Укрпошта», де містилась вимога щодо прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_5 о 14 год. 00 хв. 03 січня 2026 року з метою уточнення військово-облікових даних.
21 січня 2026 року ОСОБА_1 був доставлений у примусовому порядку працівником поліції до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_5 , де фактично дізнався про вказані вище обставини. Позивач неодноразово повідомляв посадових осіб про те, що він є особою з інвалідністю ІІ-ї групи та має істотні обмеження щодо здатності самостійного пересування, що має безпосереднє значення для оцінки можливості особистого отримання повістки та прибуття до центру комплектування.
Вказані обставини не були взяті до уваги працівниками ТЦК, також вони вдавалися до активного психологічного тиску, наполегливо схиляючи позивача до сплати штрафу «на місці» із застосуванням понижувального коефіцієнта 0,5. Такі вимоги та застереження висловлювались у грубій формі, що не відповідало статусу військовослужбовців та стандартам поведінки посадових осіб суб`єкта владних повноважень.
Окрім цього, на позивача здійснювався неправомірний тиск шляхом висловлення погроз щодо його примусової мобілізації з посиланням на відсутність у нього відстрочки, незважаючи на очевидний та документований факт наявності у нього інвалідності ІІ-ї групи. Такі висловлювання мали характер залякування та свідомо вводили позивача в оману щодо його правового статусу. Крім того, ОСОБА_1 фактично утримувався в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_5 проти його волі протягом тривалого часу, йому не надавали можливості вільно залишати приміщення, що додатково посилювало психологічний тиск. Зазначає, що дії посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_5 зумовили виникнення у позивача стану емоційної дезадаптації, дезорієнтації, різкого підвищення рівня тривожності, відчуття безпорадності перед владним примусом, зниження концентрації уваги та здатності адекватно реагувати на події, що відбулися.
У зв`язку з відсутністю у позивача фактичного доступу до протоколу про адміністративне правопорушення №105 від 21.06.2026 року, а також з огляду на не надання йому можливості ознайомитися із змістом зазначеного процесуального документа до моменту розгляду справи по суті, позивач опинився у стані істотної процесуальної нерівності та позбавлений можливості здійснити належну підготовку до захисту своїх прав та інтересів. 
Наголошує, що посадові особи ТЦК порушили наступні положення Інструкції зі складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 01.01.2024 року №3:
- протокол про адміністративне правопорушення складається у двох примірниках;
- особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, повідомляється про місце і час розгляду справи під час підписання протоколу або шляхом окремого повідомлення про розгляд справи, яке вручається особі особисто під підпис або надсилається рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомлення про вручення;
- 21 січня 2026 року позивач надавав пояснення та зауваження щодо інкримінованого йому адміністративного правопорушення, однак такі пояснення не були належним чином зафіксовані та відображені;
- права та обов`язки позивачу не були роз`яснені, що позбавило його можливості усвідомлено та ефективно реалізувати процесуальні гарантії захисту.
Відповідно до ч.3 ст.210-1 КУпАП, адміністративна відповідальність настає за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період. Фактичні обставини справи свідчать про наявність у позивача поважних причин неприбуття, що прямо передбачені ч.3 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», адже ОСОБА_1 був об`єктивно позбавлений фізичної можливості реалізувати такий намір через обставини, що не залежали від його волі та перебували поза межами його фактичного контролю. Відповідно постанова ІНФОРМАЦІЯ_5 від 28.01.2026 року підлягає скасуванню як така, що винесена щодо діяння, у якому відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУпАП.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 11.02.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.
02.03.2026 року через систему «Електронний суд» від представника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 поступив відзив. Мотивований тим, що незважаючи на те, що ІНФОРМАЦІЯ_6 не має статусу юридичної особи та є відокремленим підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_1 , він є суб`єктом владних повноважень та може бути належним відповідачем у справі.
Також зазначає, що поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форм власності), визнаються: перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк; смерть його близького родича (батьків, дружини (чоловіка), дитини, рідних брата, сестри, діда, баби) або близького родича його дружини (чоловіка).
В даному випадку ОСОБА_1 , під час розгляду справи не надав документів, які б підтверджували поважність його неприбуття по повістці, наявність інформації про інвалідність не звільняє від відповідальності, а громадянин зобов`язаний виконувати свої обов`язки передбаченні чинним законодавством.
Також необхідно зазначити, що не заслуговує на увагу вказана позивачем інформація щодо наявності у нього інвалідності під час складання протоколу, оскільки згідно відомостей з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відстрочка гр. ОСОБА_1 була оформлена у період з 11.07.2025 по 01.11.2025, з 02.11.2025 термін дії якої завершився, в коментарі зазначено, що анульовано через втрату підстав. І лише з 29.01.2026 повторно оформлена відстрочка на підставі п.2 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та зазначено, що відстрочку надано на підставі інформації з ЄІССС. Відтак, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
06.03.2026 року через систему «Електронний суд» від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Янкевича Д.М. поступила відповідь на відзив. Позивач зазначає, що відзив не містить належного, повного та юридично вивіреного обґрунтування правомірності оскаржуваного індивідуального адміністративного акта, не підтверджує наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, а також не демонструє дотримання відповідачем принципів законності, обґрунтованості, пропорційності та належного адміністративного провадження. Зміст поданої відповіді на відзив зводиться до детального спростування викладених у ньому тверджень, доведення відсутності події та складу адміністративного правопорушення, встановлення істотних процесуальних дефектів під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності, а також підтвердження того, що відповідач не виконав покладений на нього обов`язок доказування правомірності свого рішення як суб`єкта владних повноважень. Позивач просить суд прийняти рішення про задоволення позову в повному обсязі шляхом скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП як протиправної та такої, що підлягає безумовному анулюванню.
Учасники справи в судове засідання не прибули.
Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З`ясувавши обставини справи, оглянувши матеріали справи, ухвалюючи рішення відповідно до вимог ст.246,286 КАС України, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав.
Судом встановлено, що 28 січня 2026 року т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 майором ОСОБА_2 винесено постанову №105 по справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень.
Зокрема в постанові від 28 січня 2026 року №105 зазначається наступне:
«Громадянин ОСОБА_1 21.01.2026 року близько 14 год. 28 хв. був доставлений працівником поліції в ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Водночас встановлено, що громадянин ОСОБА_1 з 16.01.2026 року є порушником військового обліку, оскільки 18.12.2025 року за адресою: АДРЕСА_1 йому була направлена повістка рекомендованим листом з описом вкладення через Укрпошту, явкою на прибуття в ІНФОРМАЦІЯ_6 на 14:00 год. 03.01.2026 року з метою уточнення військово-облікових даних, проте не з`явився, причин, які б були поважними не повідомив, чим порушив вимоги ч.1 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Згідно з п.1 ч.1 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни України зобов`язані: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.
З матеріалів справи встановлено, що оскаржувана постанова прийнята на підставі та з урахуванням протоколу про адміністративне правопорушення №1055 від 28.01.2026 року, копії довідки про доставлення від 21.01.2026, повісткою №5989106 від 18.12.2025 з описом вкладення, конвертом з трекінгом Укрпошти R067059800636 та з відміткою «адресат відсутній».
Таким чином, інкриміноване позивачу ОСОБА_1 у вину адміністративне правопорушення проявилось в тому, що він не з`явився за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці. 
За змістом ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок притягнення осіб до адміністративної відповідальності встановлений Кодексом України про адміністративні правопорушення.
Згідно із ч.1 ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
За приписами ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Згідно із п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
За приписами ст.77 КАС України, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст.251 КУпАП, доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь - які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків та показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху.
Статтею 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
За правилами ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Таким чином, висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме правопорушення (у випадку його вчинення), повинне бути належним чином зафіксоване.
Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.287 КУпАП України постанову у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено.
Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Частиною 1 статті 210-1 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Частиною 3 ст.210-1 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.
Відповідно до Закону України "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Особливий період в Україні розпочався з 17 березня 2014 року згідно Указу Президента України від 17 березня 2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію".
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який продовжувався і триває дотепер.
Згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 "Про загальну мобілізацію" оголошено загальну мобілізацію.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, що також передбачено ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, за умови їх документального підтвердження відповідними уповноваженими державними органами, установами та організаціями (державної та комунальної форми власності), визнаються, зокрема, перешкоди стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки, а також інші обставини, які об`єктивно позбавили особу можливості особисто прибути у визначені пункт і строк. Наведена норма має оціночний характер і спрямована на індивідуалізацію правової оцінки поведінки особи з урахуванням конкретних життєвих обставин, що унеможливлюють виконання обов`язку щодо прибуття за викликом. Її зміст свідчить про те, що законодавець не ототожнює сам по собі факт неприбуття з правопорушенням, а пов`язує настання юридичної відповідальності виключно з неявкою без поважних причин, тобто за відсутності об`єктивних та непереборних перешкод.
У даному випадку неприбуття позивача за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_5 було зумовлене сукупністю об`єктивних обставин, які не залежали від його волевиявлення та позбавляли його реальної фізичної можливості виконати відповідний обов`язок. Такими обставинами є, по-перше, наявність у позивача інвалідності ІІ групи, що підтверджується належними медичними документами та супроводжується вираженим ступенем обмеження здатності до самостійного пересування, а по-друге, несприятливі погодні умови у період з грудня 2025 року і по січень 2026 року, які характеризувалися стійкими ожеледними явищами на автомобільних дорогах та пішохідних тротуарах, що істотно ускладнювало, а фактично унеможливлювало пересування осіб із такими функціональними обмеженнями. 
Крім того, відповідно до рішень Комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, на всій території Львівської області внаслідок проходження низки атмосферних фронтів склалися складні погодні умови зимового періоду, які були пов`язані з переходом температурних показників зовнішнього повітря від мінусових до плюсових значень. Як зазначалося Департаментом з питань цивільного захисту Львівської обласної державної адміністрації, такі метеорологічні умови призводили до виникнення ожеледиці на вулицях і тротуарах населених пунктів, обледеніння покрівель будівель та активного утворення бурульок. Зазначені обставини мають загальновідомий характер, є публічно доступними та відповідно до загальних принципів доказування не потребують додаткового доведення у судовому провадженні.
Такі фактори перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з неможливістю як особистого отримання поштового відправлення з повісткою, так і прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_5 для уточнення військово-облікових даних. За своїм змістом вони повністю охоплюються диспозицією ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» як перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, а також інші обставини, що позбавили особу можливості особисто прибути у визначені пункт і строк, та мають бути кваліфіковані як поважні причини.
Зазначений підхід узгоджується з усталеною судовою практикою адміністративних судів у справах цієї категорії. 
Отже, надання особою документів, які об`єктивно підтверджують наявність поважних причин неприбуття, змінює розподіл доказового тягаря, у зв`язку з чим саме орган, який притягає до відповідальності, зобов`язаний спростувати такі докази шляхом доведення їх недостовірності, неналежності або юридичної незначущості. Відсутність належної оцінки поданих особою доказів, їх формальне ігнорування або заміна припущеннями щодо можливості прибуття особи за наявності об`єктивних перешкод свідчить про істотне порушення процедури притягнення до адміністративної відповідальності. За таких умов притягнення особи до адміністративної відповідальності без доведення відсутності поважних причин неприбуття є несумісним із принципом презумпції правомірності поведінки особи у публічно-правових відносинах та призводить до ухвалення необґрунтованого і протиправного рішення суб`єкта владних повноважень.
Водночас у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 13 лютого 2025 року у справі № 168/1083/23 зазначено, що для кваліфікації правопорушень, пов`язаних із порушенням мобілізаційного законодавства, необхідно встановити сукупність юридично значущих фактів, а саме: факт отримання повістки та факт неявки до ТЦК та СП без поважних причин. Зазначена правова позиція прямо вказує на те, що відсутність хоча б одного з цих елементів виключає можливість притягнення особи до юридичної відповідальності. У спірних правовідносинах факт особистого отримання Позивачем повістки не підтверджується ані змістом постанови ІНФОРМАЦІЯ_5 , ані будь-якими іншими належними та допустимими доказами, оскільки повістка Позивачем особисто отримана не була. Крім того, навіть сам факт неявки був зумовлений поважними, документально підтвердженими причинами, що виключає можливість формування висновку про протиправність поведінки Позивача.
Відповідно до ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, адміністративна відповідальність настає за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період. Водночас застосування зазначеної норми можливе виключно за умови встановлення у діях особи повного складу адміністративного правопорушення, що включає сукупність обов`язкових об`єктивних та суб`єктивних ознак. За усталеними положеннями теорії адміністративного права, відсутність хоча б одного з елементів складу адміністративного правопорушення виключає можливість притягнення особи до адміністративної відповідальності, незалежно від формального посилання органу влади на відповідну норму матеріального права.
У даному випадку об`єктивна сторона інкримінованого позивачу правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП мала б виражатися у неявці до ТЦК та СП без поважних причин, що й становить порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію у розумінні диспозиції зазначеної норми. Проте фактичні обставини справи свідчать про наявність у Позивача поважних, об`єктивних та документально підтверджених причин неприбуття, що прямо передбачені ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що виключає неявку без поважних причин як обов`язкову ознаку інкримінованого правопорушення. За таких умов у діяннях позивача відсутня об`єктивна сторона складу даного адміністративного правопорушення, а саме - суспільно шкідливе (протиправне) діяння, що унеможливлює кваліфікацію його поведінки як адміністративного делікту.
Під суспільно шкідливим (протиправним) діянням у теорії адміністративного права розуміється юридично значима поведінка особи, яка є результатом усвідомленого та вольового акту, перебуває під контролем її свідомості та волі і заборонена (попереджена) нормами адміністративного права. У спірних правовідносинах така вольова ознака з боку Позивача відсутня, оскільки його неприбуття не було наслідком свідомого і добровільного ігнорування встановленого обов`язку. Навіть за наявності наміру прибути за викликом до ТЦК та СП або особисто отримати повістку у відділенні поштового зв`язку, позивач був об`єктивно позбавлений фізичної можливості реалізувати такий намір через обставини, що не залежали від його волі та перебували поза межами його фактичного контролю. Отже, за відсутності вольового суспільно шкідливого (протиправного) діяння як обов`язкової ознаки об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення, притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП є юридично необґрунтованим та таким, що суперечить вимогам матеріального права.
Як зазначалось вище згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозаписучих засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Крім того, частиною 2 ст.251 КУпАП передбачено, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду під час розгляду адміністративної справи № 337/3389/16-а в постанові від 30.05.2018р. зазначив, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.
Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.
В контексті наведеного Верховний Суд відмітив, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.
Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Будь-яких доказів на спростування вказаних пояснень сторони позивача відповідачем суду не представлено та клопотань про витребування таких не заявлено, а тому суд вважає пояснення позивача правдивими та такими, що не суперечать матеріалам справи.
Зважаючи на вищенаведене, суд вважає, що оскаржувана постанова винесена без дотримання вимог чинного законодавства та за відсутності доказів вини позивача, а тому підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення згідно ч.3 ст.286 КАС України закриттю.
У відповідності до положень ст.139 КАС України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат, так як позов задоволено в повному обсязі, то на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України підлягає до відшкодування 665,60 грн. судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви до суду.
Керуючись статтями 6, 10-12, 17, 70-71, 94, 159-163, 171-2, 295 КАС України, суд
у х в а л и в:
Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП - задовольнити.
Скасувати постанову №105 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП від 28 січня 2026 відносно ОСОБА_1 , винесену т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 майором ОСОБА_2 .
Провадження у справі відносно ОСОБА_1 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 – закрити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 665,60 гривень.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів, з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_7 , код ЄДРПОУ – НОМЕР_2 , юридична адреса: АДРЕСА_3 .
Повний текст судового рішення складено та підписано 20.03.2026 року.

Суддя	  	П.  С.  Невойт