ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/14302/25 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Абдукадирова К.Е., Суддя-доповідач Кобаль М.І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого Кобаля М.І.,
суддів Бужак Н.П., Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської митниці Державної митної служби України про визнання бездіяльності протиправно та зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Київської митниці Державної митної служби України (далі по тексту - відповідачі, Київська митниця) в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність Київська митниця щодо незарахування до стажу державної служби періодів, з 01.09.2009 по 23.09.2013 та з 24.09.2013 по 31.10.2013;
- зобов`язати Київську митницю здійснити перерахунок стажу державної служби ОСОБА_1 та компенсувати невиплачену суму надбавки за вислугу років за період роботи в Київській митниці, з 10.05.2022 по теперішній час.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року значений позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Київської митниці Державної митної служби України щодо не зарахування до стажу державної служби ОСОБА_1 , періоду з 30.09.2013 по 31.10.2013.
Зобов`язати Київську митницю Державної митної служби України зарахувати до стажу державної служби ОСОБА_1 стаж роботи, з 30.09.2013 по 31.10.2013, та провести перерахунок і виплату надбавки за вислугу років з 10.05.2022, з врахуванням раніше виплачених сум.
В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. 
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у період з 01.09.2009 по 21.09.2021, ОСОБА_2 проходила службу в органах податкової міліції Держаної фіскальної служби України. 
Наказом Головного управління ДФС у м. Києві від 17.09.2021 №829-о звільнено з посади та податкової міліції в запас за п.64 пп. «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ: ОСОБА_1 , капітана податкової міліції, старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ першого відділу управління аналітичної роботи, прогнозування та оцінки ризиків Головного управління ДФС у м. Києві. Вислуга років на 24 вересня 2021 року становить 12 років 00 місяців 23 дні.
Наказом Київської митниці від 06.05.2022 № 388-о ОСОБА_1 , з 10.05.2022 року, призначено на посаду старшого державного інспектора відділу організації митного контролю та оформлення управління забезпечення митного контролю та оформлення Київської митниці у порядку переведення з Бучанської районної державної адміністрації Київської. 
Наказом Київської митниці від 14.06.2022 № 584-о ОСОБА_1 , з 14.06.2022 року, призначено на посаду головного державного інспектора відділу з питань запобігання та протидії корупції.
20.06.2022 року позивачка звернулася до Київської митниці із зверненням щодо зарахування стажу державної служби з попереднього місця проходження служби 12 років 4 місяці 23 дні.
Листом від 20.07.2022 №7.8-1/12/10/11592, Київськаї митниця зазначила, що періоди з 01.09.2009 по 23.09.2013 та з 24.09.2013 по 31.10.2013 не можуть зараховуватися до стажу державної служби, оскільки відсутні підтверджуючі документи перебування ОСОБА_1 на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів, зазначених у пункті 2 Порядку №283.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо незарахування до стажу державної служби періодів, з 01.09.2009 по 23.09.2013 та з 24.09.2013 по 31.10.2013, позивачка звернулася до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтерерсів.
Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протиправно допущено бездіяльність щодо незарахування до стажу державної служби період роботи ОСОБА_1 , з 30.09.2013 по 31.10.2013, та обов`язок провести перерахунок і виплату надбавки за вислугу років з 10.05.2022, з врахуванням раніше виплачених сум.
Щодо відмови в зарахуванні стажу роботи ОСОБА_1 , з 01.09.2009 по 29.09.2013, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не мав правових підстав для перерахунку вислуги років позивача та врахування до вислуги років для обчислення стажу служби період її навчання, оскільки сам по собі факт того, що позивачка до вступу на службу в податкову міліцію навчалася у вищому навчальному закладі не є достатньою підставою для зарахування цього періоду навчання до вислуги років. Крім того, пільгові умови призначення пенсій у відповідності до Постанови №393 полягають в пільговому (кратному) зарахуванні вислуги років. 
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
У частині першій статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 1 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII визначено, що державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.
Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про державну службу» посадовими особами відповідно до цього Закону вважаються керівники та заступники керівників державних органів та їх апарату, інші державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій.
Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Згідно з частиною 18 статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ «Про державну службу» період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку (частина 18 статті 37 Закону №3723-XII).
До набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (до 1 травня 2016 року) посади і органи, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби, визначалися Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 року №283 (далі Порядок №283).
Так, згідно з п. 2 Порядку №283 (чинним до набрання законної сили Закону України «Про державну службу» №889-VІІІ від 10 грудня 2015 року) до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходила службу в органах податкової міліції, що підтверджується записами в трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а.с.19-20).
Згідно з послужним списком (в межах спірних правовідносин) позивачка, з 01.09.2009 зарахована курсантом І курсу факультету податкової міліції Національного університету Державної податкової служби України; 23.09.2013 закінчила факультет; 30.09.2013 року зарахована у розпорядження ГУ Міндоходів у Вінницькій області; 01.11.2013 в.о. старшого оперуповноваженого сектору протидії несплаті податків суб`єктами ЗЕД ОУ Вінницької ОДПІ ГУ Міндоходів у Вінницькій області.
Наказом Головного управління ДФС у м. Києві від 17.09.2021 №829-о ОСОБА_1 звільнено з посади та податкової міліції в запас за п.64 пп. «г» (через скорочення штатів). Вислуга років на 24 вересня 2021 року становить 12 років 00 місяців 23 дні.
Наказом Київської митниці від 06.05.2022 № 388-о ОСОБА_1 , з 10.05.2022 року, призначено на посаду старшого державного інспектора відділу організації митного контролю та оформлення управління забезпечення митного контролю та оформлення Київської митниці у порядку переведення з Бучанської районної державної адміністрації Київської. 
Наказом Київської митниці від 14.06.2022 № 584-о ОСОБА_1 , з 14.06.2022 року, призначено на посаду головного державного інспектора відділу з питань запобігання та протидії корупції.
Наказом Київської митниці від 13.06.2022 №578-0 ОСОБА_1 встановлено стаж державної служби 08 років 03 місяців 25 днів.
Наказом Київської митниці від 21.07.2022 № 797-о позивачці установлено стаж державної служби 08 років 05 місяців 00 днів.
Наказом Київської митниці від 13.09.2022 № 1034-о внесено зміни до наказу Київської митниці від 13.06.2022 №578-0 «Про обчислення стажу державної служби», а саме пункт 2 Додатку 2 викласти в наступній редакції « ОСОБА_1 встановлено 10.05.2022 вислугу у розмірі 08 років 02 місяці 25 днів».; до наказу Київської митниці від 21.07.2022 №797-0 «Про обчислення стажу державної служби», а саме пункт 1 Додатку викласти в наступній редакції « ОСОБА_1 встановлено 14.06.2022 вислугу у розмірі 08 років 04 місяці 00 днів».
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що доводи позивачки, що з 01.09.2009, останній присвоєне спеціальне звання «рядова податкової міліції» і зазначений період має бути зараховано до стажу державної служби є помилковими, оскільки позивачкою не надано належних доказів підтвердження присвоєння вказаного спеціальне звання саме, у зв`язку із закінченням такого навчання. 
Так, згідно запису номер 1 в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 - 01.09.2009 ОСОБА_1 прийнята на службу в податкову міліцію, в той час, як згідно запису в Послужному списку позивача їй присвоєно звання рядова податкової міліції згідно Наказу Національного університету Державної податкової служби України №1242 від 10.08.2009.
Так, в матеріалах справи міститься копія архівного витягу з Наказу Національного університету Державної податкової служби України №1242 від 10.08.2009, з якого вбачається, зокрема, що ОСОБА_1 зараховано курсантом 1 курсу денної форми навчання (а.с.89).
При цьому, сам по собі факт того, що позивач до вступу на службу в податкову міліцію навчалася у вищому навчальному закладі - Національного університету Державної податкової служби України, не є достатньою підставою для зарахування цього періоду навчання до вислуги років.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що навчання ОСОБА_1 у цивільному вищому навчальному закладі, вважаючи, що за цей період їй не було присвоєно офіцерського (спеціального) звання, не може вважатися проходженням служби в податковій міліції, а, відтак, немає підстав для зарахування часу такого навчання до вислуги років на підставі статті 17 Закону N 2262-XII.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі ВАС України від 19.10.2016 року у справі К/800/12312/16, постанові Верховного Суду від 10.05.2019 у справі К/9901/12888/18.
Окрім того, абзацом першим преамбули Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ (далі по тексту - Закон №2262-ХІІ) визначено, що цей Закон визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 1 особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.
Згідно з пунктом б статті 12 вказаного Закону право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.
Відповідно до частини 2 статті 17 вказаного Закону передбачено, що до вислуги років поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, Служби судової охорони, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.
Статтею 17-1 визначено, що порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактам, начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (в редакції до 04 червня 2019 року) (далі по тексту - Постанова №393) передбачено, що до вислуги років особам офіцерського складу Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони та інших військових формувань, створених Верховною Радою України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, а також особам середнього, старшого і вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, поліцейським, особам, зазначеним у пункті «ж» статті 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», особам середнього, старшого і вищого начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсій згідно з пунктом «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» додатково зараховується час їхнього навчання (у тому числі заочно) у цивільних вищих навчальних закладах, а також у інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання, до вступу на військову службу або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку - один рік за шість місяців.
На підставі аналізу наведених вище норм права та враховуючи особливий статус осіб, які мають право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ, вбачається, що до вислуги років цим особам додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.
Тобто, визначальною умовою для застосування наведеного законодавчого припису є присвоєння особі офіцерського (спеціального) звання, у зв`язку з закінченням відповідного навчального закладу.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 травня 2019 року в справі №823/1330/16 та від 22.01.2020 року по справі №200/5111/19-а.
При цьому, ст.17-1 Закону №2262-ХІІ передбачено, що порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Тобто, Постанова №393 визначає лише порядок обчислення стажу (вислуги років) для вказаних категорій осіб, який проводиться саме з метою призначення пенсій, відповідно до Закону №2262-ХІІ. Вказана Постанова є підзаконним нормативно-правовим актом, метою якого є конкретизація нормативного регулювання з метою вирішення питань, які виникають з приводу призначення пенсії за вислугу років, зокрема, і на пільгових умовах.
Передбачені ж ст.17-1 Закону №2262-ХІІ пільгові умови призначення пенсій у відповідності до Постанови №393 полягають в пільговому (кратному) зарахуванні вислуги років. 
Однак, варто зазначити, що таке зарахування не є самостійним видом вислуги і не конкурує із її календарним обчисленням, а є лише пільговим зарахуванням уже наявної вислуги. Фактична тривалість вислуги при такому зарахуванні не змінюється, а зараховується на пільгових (кратних) умовах. Завдяки такому зарахуванню необхідну кількість років для призначення пенсії за вислугу років особа набуває швидше, порівняно із зарахуванням вислуги на загальних (не пільгових) умовах, що і становить природу пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за Законом №2262-ХІІ.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 15.12.2021 року у справі №520/11545/19, від 27.06.2018 року у справі №750/9775/16-а.
При цьому, положення Постанови №393 не може бути застосовано при вирішенні питання щодо обчислення стажу служби, який дає право на встановлення надбавки за вислугу років, оскільки Постанова №393 прийнята на виконання Закону №2262 і може бути застосована виключно для визначення вислуги років у випадку призначення пенсії за вислугу років.
Подібна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19.11.2019 року у справі №520/903/19, від 31.03.2020 року у справі №520/2067/19, від 22.07.2020 року у справі №520/5960/19, від 13.08.2020 року у справі № 820/6656/16 та від 15.12.2021 року у справі №520/11545/19.
Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що в даному випадку, відповідач не мав правових підстав для перерахунку вислуги років позивачки та врахування до вислуги років для обчислення стажу служби період її навчання, а тому в цій частині позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог за період, з 30.09.2013 по 31.10.2013, суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам, оскільки вони задоволені судом першої інстанції, а відповідач не є апелянтом по справі.
Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Правовими положеннями ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси
Тобто, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.
У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.
Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Ю.К. Черпак 

Повний текст виготовлено 13.02.2026 року