номер провадження справи 4/210/25

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03.03.2026 Справа № 908/3914/25
м.Запоріжжя Запорізької області 
за позовом Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, (69105, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 206)
до відповідача Фізичної особи – підприємця Швеця Віталія Степановича, ( АДРЕСА_1 ) 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача – Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7», (69032, м. Запоріжжя, пр. Металургів, буд. 11)
про розірвання договору оренди комунального майна та повернення об`єкта оренди шляхом виселення

Суддя Зінченко Н.Г. 
при секретарі судового засідання Проценко І.Е.

За участю представників сторін:
від позивача – Голосова С.І., на підставі довіреності № 02/01/01-10 від 02.01.2026, посвідчення № 1929 від 26.05.2025 (самопредставництво);
від відповідача – не з`явився;
від третьої особи – Золотько О.І., на підставі довіреності б/н від 05.01.226, наказ № 86-к/тр від 13.07.2023 (самопредставництво);

29.12.2025 через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява вих. № б/н, сформована в підсистемі «Електронний суд» ЄСІКС 29.12.2025, (вх. № 4349/08-07/25 від 29.12.2025) Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, м. Запоріжжя до Фізичної особи – підприємця Швеця Віталія Степановича, м. Запоріжжя про:
1. розірвання договору нерухомого майна по вул. Щасливій, 5 в м. Запоріжжя від 12.06.2002 № 209/7, укладеного між Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, Комунальним підприємством «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» та Фізичною особою – підприємцем Швецем Віталієм Степановичем;
2. звільнення нежитлового приміщення № 67 першого поверху та підвалу (літ. А-5) загальною площею 764,80 кв. м, розташованого по вул. Щаслива, 5 у м. Запоріжжя, шляхом виселення Фізичної особи – підприємця Швеця Віталія Степановича.
Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.12.2025 справу № 908/3914/25 за вищевказаною позовною заявою розподілено судді Зінченко Н.Г.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 30.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 908/3914/25 та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, присвоєний номер провадження справи 4/210/25, підготовче засідання призначено на 27.01.2026.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 27.01.2026 закрито підготовче провадження у справі № 908/3914/25, призначено справу до розгляду по суті в судовому засіданні на 03.03.2026.
В судове засідання 03.03.2026 з`явилися представники позивача і третьої особи, фіксація судового процесу здійснювалася з використанням системи відеоконференцзв`язку: vkz.court.gov.ua. 
В судовому засіданні 03.032026 справу розглянуто, на підставі ст. 240 ГПК України судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято за результатами оцінки доказів, поданих позивачем та долучених судом до матеріалів справи.
Відповідач в жодне судове засідання у справі № 908/3914/25 не з`явився, про поважність причин неявки суд жодного разу не повідомляв. Заяв про визнання позову від відповідача до суду не надходило. 
Про дату, час та місце розгляду справи № 908/3914/25 відповідач повідомлявся належним чином ухвалами суду по справі, які направлялися відповідачу на адресу його реєстрації як фізичної особи-підприємця та адресу знаходження об`єкта оренди.
Згідно з ч. 2 ст. 27 ГПК України для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи-підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Відповідно до Безкоштовного запиту, отриманого судом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на офіційному сайті Міністерства юстиції України: https://usr.minjust.gov.ua, місцезнаходженням фізичної особи – підприємця Швеця Віталія Степановича (РНОКПП НОМЕР_1 ) є: АДРЕСА_1 , що відповідає юридичній адресі відповідача, зазначеній у позовній заяві. 
Копії ухвали суду від 30.12.2025 про відкриття провадження у справі № 90/3914/25, ухвали суду від 27.01.2026 (направлялася на фактичну адресу знаходження об`єкта оренди) повернулися до суду без вручення адресату з відміткою оператора поштового зв`язку: «За закінченням терміну зберігання» та «Адресат відсутній».
Крім того, згідно трекінгу поштових відправлень на офіційному сайті національного оператора поштового зв`язку АТ «Укрпошта» копія ухвали суду від 27.01.2026 (направлялася на адресу реєстрації відповідача) 10.02.2026 вручена члену сім`ї (трекінговий номер поштового відправлення R067089717415). 
Згідно з ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до змісту постанови Верховного Суду від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19, Касаційний господарський суд, здійснивши аналіз статей 120, 242 ГПК України, пунктів 11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, дійшов висновку, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.
Верховний Суд у вказаній постанові також зазначив, що встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.
День невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвал суду (зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07.06.2022 у справі № 910/4430/21).
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що неотримання ухвал суду у даній справі відповідачем та повернення їх до суду з відповідними відмітками є наслідком діяння (бездіяльності) відповідача щодо їх належного отримання та неповідомлення суду про зміну свого місцезнаходження, тобто його власною волею.
Отже, суд вважає, що ним вжито достатньо заходів для повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі № 908/3914/25 та подальший розгляд справи. 
Судом також враховано, що відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. 
Таким чином, не лише на суд покладається обов`язок належного повідомлення сторін про час та місце судового засідання, але й сторони повинні вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Про хід розгляду справи відповідач міг дізнатись з офіційного веб-порталу Судової влади України «Єдиний державний реєстр судових рішень» http://reyestr.court.gov.ua/. Названий веб-портал згідно з Законом України «Про доступ до судових рішень» № 3262-IV від 22.12.2005 є відкритим для безоплатного цілодобового користування.
У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Також судом враховано, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).
Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України», від 02.12.2010 «Шульга проти України», від 21.10.2010 «Білий проти України»).
Дослідивши матеріали справи, суд не вбачає підстав для відкладення судового засідання та вирішив за можливе розглядати справу по суті в судовому засіданні 03.03.2026 за відсутністю відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає вирішенню спору. 
Заявлені позивачем вимоги викладені в позовній заяві та обґрунтовані посиланням на приписи ст., ст. 11, 509, 525, 526, 530, 599, 610, 612, 625, 627, 629, 651, 762, 782, 785 ЦК України, положення Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Мотивуючи заявлені вимоги позивач зазначає, що між Комунальним підприємством «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» та Фізичною особою підприємцем Швецем Віталієм Степановичем укладено договір оренди нежитлового приміщення № 209/7 від 12.06.2002. До вказаного договору сторонами неодноразово вносилися зміни відповідними додатковими угодами. Зокрема, 10.05.2019 Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради (Орендодавець), КП «ВРЕЖО № 7» (Балансоутримувач) та ФОП Швець Віталій Степанович (Орендар) уклали додаткову угоду до договору оренди нежитлового приміщення № 209/7 від 12.06.2002, якою договір оренди викладений в новій редакції. Відповідно до п. 1.1 договору Орендодавець, Балансоутримувач на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 03.12.2002 № 379/10 передає, а Орендар приймає в строкове платне користування комунальне майно нежитлове приміщення № 67 першого поверху та підвалу (літ. А-5) загальною площею 764,80 кв.м по вул. Щасливій, 5, м. Запоріжжя, яке перебуває у господарському віданні КП «ВРЕЖО № 7», вартість якого визначена у звіті про незалежну оцінку і становить за висновком про вартість 3 236 188,26 грн. без ПДВ станом на 31.05.2017. Майно використовується Орендарем на правах оренди для розміщення об`єкта громадського харчування на площі 693,20 кв.м, торговельного об`єкта з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи на площі 26,70 кв.м, торговельного об`єкта з продажу непродовольчих товарі на площі 44,90 кв.м. Строк дії Договору визначений в п. 11.1 Договору та становить 2 роки 11 місяців, з 11.06.2017 по 11.05.2020. Додатковою угодою від 30.06.2020 до договору продовжено строк дії Договору до 11.04.2023. Після закінчення строку дії Договору 11.04.2023 він був продовжений на підставі п. 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» від 27.05.2022 № 634, відповідно до якого Договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом 4 місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану. Таким чином, на момент подання позовної заяви спірний договір є продовженим. Як стверджує позивач, ФОП Швецом Віталієм Степановичем систематично порушуються зобов`язання щодо сплати орендної плати, а отже порушуються істотні умови договору оренди, що є підставою для розірвання договору оренди нерухомого майна від 12.06.2002 № 209/7 в судовому порядку та повернення майна Орендодавцю. Так, всупереч умов договору Орендар своєчасно не сплачує орендну плату з травня 2023 року по жовтень 2025 року, тобто станом на 01.10.2025 у відповідача за даними Балансоутримувача обліковується заборгованість у розмірі 375607,93 грн. На підставі зазначеного, позивач просить суд позов задовольнити повністю, а також покласти на відповідача судові витрати зі сплати судового збору.
Третя особа письмових пояснень по суті спору суду не надала, заявлені позивачем вимоги представник третьої особи підтримав з підстав, наведених в позовній заяві, про що усно заявив в судовому засіданні 03.03.2026.
Письмового відзиву на позовну заяву у встановлені судом строки відповідач суду не надав. 
Згідно ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
За таких обставин, суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами.
У зв`язку із не поданням відповідачем відзиву на позовну заяву відповідь на відзив на позовну заяву від позивача не надходила. 
Розглянувши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представників позивача і третьої особи, суд 
УСТАНОВИВ

12.06.2002 Між Комунальним підприємством «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» (Орендодавець) та Фізичною особою підприємцем Швецем Віталієм Степановичем (Орендар) укладено Договір оренди нежитлового приміщення № 209/7 (Договір).
Згідно з п. 10.1 Договору він діє з 01.06.2022 по 01.06.2007.
До Договору сторонами неодноразово вносилися зміни відповідними додатковими угодами.
Зокрема, додатковою угодою від 03.12.2003 вносилися зміни до Договору оренди щодо порядку і строків внесення орендної плати, а також здійснено заміну Орендодавця за Договором на Управління житлового господарства Запорізької міської ради, а КП «ВРЕЖО № 7» - на Балансоутримувача. 
Додатковою угодою б/н і б/д від 2004 року вносилися зміни до Договору оренди щодо розміру орендної плати з січня 2024 року.
Додатковими угодами від 28.12.2006 і від 11.06.2007 вносилися зміни до Договору оренди щодо розміру орендної плати.
Додатковими угодами від 20.02.2009 і від 06.04.2010 вносилися зміни до Договору оренди щодо порядку і строків внесення орендної плати.
Додатковою угодою від 01.06.2011 змінено Орендодавця на Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради та Балансоутримувача – на Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 9».
Додатковою угодою від 29.06.2012 продовжено строк дії Договору на 5 років до 11.06.207, а також внесені зміни щодо розміру орендної плати та порядку і строків її сплати.
Додатковою угодою від 05.01.2015 вносилися зміни до Договору оренди щодо розміру орендної плати, а також змінено Балансоутримувача на Міське комунальне підприємство «ОСНОВАНІЄ».
Додатковою угодою б/н і б/д від 2017 року змінено Балансоутримувача з 01.09.2016 на Комунальне підприємство «НАШЕ МІСТО».
Додатковою угодою від 01.10.2018 внесені зміни щодо розміру орендної плати та порядку і строків її сплати, а також змінено Балансоутримувача на КП «ВРЕЖО № 7».
10.05.2019 Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради (Орендодавець), Комунальним підприємством «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» (Балансоутримувач) та Фізичною особою підприємцем Швецем Віталієм Степановичем (Орендар) укладено Додаткову угоду до Договору оренди нежитлового приміщення № 209/7 від 12.06.2002, якою Договір викладено в новій редакції.
Так, відповідно до п. 1.1 Договору Орендодавець, Балансоутримувач на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 03.12.2002 № 379/10 передають, а Орендар приймає в строкове платне користування комунальне майно нежитлове приміщення № 67 першого поверху та підвалу (літ. А-5) загальною площею 764,80 кв.м по вул. Щасливій, 5, м. Запоріжжя, яке перебуває у господарському віданні Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7», вартість якого визначена у звіті про незалежну оцінку і становить за висновком про вартість 3 236 188,26 грн. без ПДВ станом на 31.05.2017.
Пунктом 1.2 Договору встановлено, що майно використовується Орендарем на правах оренди для розміщення об`єкта громадського харчування на площі 693,20 кв.м, торговельного об`єкта з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи на площі 26,70 кв.м, торговельного об`єкта з продажу непродовольчих товарі на площі 44,90 кв.м.
Згідно з п. 2.1 Договору Орендар вступає у строкове платне користування комунальним майном з моменту підписання сторонами Договору та акту прийому-передачі майна, який додається до Договору.
Обов`язок по складанню акта приймання-передачі покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні за Договором. (п. 2.5 Договору)
Матеріали справи містять Акт приймання-передачі б/н, б/д, яким підтверджується факт передачі нежитлового приміщення Орендарю.
У відповідності до з п. 3.1 Договору орендна плата визначається на підставі рішення Запорізької міської ради від 06.04.2011 № 47 та постанови Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786, та складає без ПДВ 219 229,76 грн. на рік згідно з розрахунком, що додається до Договору.
Орендна плата за кожний наступний місяць розраховується Орендарем самостійно і визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п. 3.3 Договору).
Відповідно до приписів п. 3.4 Договору орендна плата розраховується та спрямовується Орендарем:
- 70 відсотків від розміру орендної плати (без нарахування ПДВ) за кожний місяць до місцевого бюджету;
- 30 відсотків розміру орендної плати (з нарахуванням ПДВ) за кожний місяць Балансоутримувачу на його розрахунковий рахунок.
Розрахунок орендної плати за вищевказаними відсотками, у тому числі нарахування ПДВ на суму орендної плати, здійснюється Орендарем самостійно та сплачується щомісячно не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним.
Додатковою угодою від 01.10.2019 вносилися зміни до Договору оренди щодо порядку і строків внесення орендної плати.
Як стверджує позивач, відповідачем систематично порушуються зобов`язання щодо сплати орендної плати, 
Так всупереч умов Договору Орендар своєчасно не сплачує орендну плату з травня 2023 року по жовтень 2025 року, у зв`язку із чим станом на 01.10.2025 у відповідача перед Балансоутримувачем обліковується заборгованість у розмірі 375607,93 грн.
Крім того, господарським судом з`ясовано, що Господарським судом Запорізької області прийнято рішення від 16.03.2023 по справі № 908/2160/22, яким з Швеця Віталія Степановича стягнуто на користь місцевого бюджету м. Запоріжжя 317 512 грн. 39 коп. заборгованість зі сплати 70 % орендної плати за Договором оренди нежитлового приміщення від 12.06.2002 № 209/7 за період з 01.06.2020 по 20.09.2022 та 3 264 грн. 30 коп. інфляційних втрат, а також на користь Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» стягнуто 161 313 грн. 88 коп. заборгованість зі сплати 30 % орендної плати за Договором оренди нежитлового приміщення від 12.06.02 № 209/7 за період з 01.06.2020 по 20.09.2022, 1 576 грн. 32 коп. інфляційних втрат та судовий збір у розмірі 7 254 грн. 67 коп. Вказане рішення набрало законної сили 04.05.2024.
Мотивуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що оскільки відповідачем порушуються істотні умови Договору оренди, це є підставою для розірвання Договору оренди нерухомого майна від 12.06.2002 № 209/7 в судовому порядку та повернення майна Орендодавцю. 
Розглянувши та проаналізувавши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши представлені сторонами письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.
Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
З огляду на статтю 509 ЦК України вбачається, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.
Згідно з приписами ст., ст. 11, 509 ЦК України підставами виникнення зобов`язання правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).
Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Як встановлено судом з досліджених матеріалів справи умовами п. 11.1 Договору оренди в редакції Додаткової угоди від 10.05.2019 строк його дії визначений протягом 2 років 11 місяців, з 11.06.2017 по 11.05.2020.
Додатковою угодою від 30.06.2020 продовжено строк дії Договору до 11.04.2023.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан з 05:30 год. 24.02.2022 строком на 30 діб. У подальшому, відповідними Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався й триває на даний час. 
Отже, закінчення строку Договору оренди (11.04.2023) припало на час дії воєнного стану в Україні.
У зв`язку із запровадженням воєнного стану в Україні, Верховною Радою Законом від 01.04.2022 № 2181-IX «Про внесення змін до Закону України «Про оренду державного та комунального майна» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону доповнено пунктом 6-1, яким унормовано, що під час дії воєнного стану Кабінет Міністрів України може встановити інші правила передачі в оренду державного та комунального майна, ніж ті, що передбачені цим Законом, зокрема щодо: - продовження договору оренди, шляхом запровадження можливості автоматичного продовження договорів оренди, строк дії яких закінчується під час дії воєнного стану, на строк до припинення чи скасування та на чотири місяці після припинення чи скасування воєнного стану; - припинення орендарем договору оренди.
Кабінетом Міністрів України відповідно до Закону України від 01.04.2022 № 2181-IX прийнято Постанову від 27.05.2022 № 634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану», яка набрала законної сили 01.06.2022.
Відповідно до пункту 5 вказаної постанови Кабінету Міністрів України № 634 від 27.05.2022 (в редакції, чинній на момент закінчення строку дії договору оренди) договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, крім випадку, коли балансоутримувач з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомив орендодавцю та орендарю про непродовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону… Для продовження договору оренди на строк, передбачений цим пунктом, заява орендаря та окреме рішення орендодавця не вимагаються.
Також у вказаному пункті 5 цієї постанови, у відповідній редакції, визначено, що договори оренди державного та комунального майна в період воєнного стану можуть бути достроково припинені за заявою орендаря, поданою ним орендодавцю на адресу електронної пошти, зазначену в договорі оренди. Заява вважається належно поданою, якщо вона підписана уповноваженою особою орендаря, а її PDF-копія надіслана з електронної адреси орендаря, зазначеної в договорі оренди.
Згідно з пунктом 16 постанови Кабінету Міністрів України № 634 від 27.05.2022 постановлено: орендодавцям державного та комунального майна забезпечити нарахування орендної плати орендарям згідно з пунктом 1 цієї постанови, а також продовження та припинення договорів оренди відповідно до пункту 5 цієї Постанови, починаючи з 24.02.2022.
Вказаними положеннями нормативно-правового акта, який набув чинності 01.06.2022, на орендодавців державного та комунального майна покладено обов`язок забезпечити продовження та припинення договорів оренди відповідно до пункту 5 цієї Постанови, починаючи з 24.02.2022. Тобто, має місце надання зворотної сили нормативно-правовому акту в часі (ретроактивна дія), шляхом прямої вказівки про це в такому нормативно-правовому акті, і такий темпоральний прояв не суперечить принципу, вираженому в статті 58 Конституції України, оскільки ретроактивна дія вказаної Постанови уточнює початкові наміри законодавця забезпечити правову визначеність орендаря в умовах воєнного стану, який запроваджено в Україні з 24.02.2022 (п. 61 Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.04.2023 у справі № 917/565/22).
З огляду на вищевикладене, після закінчення строку дії Договору (11.04.2023) він був продовжений на підставі п. 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» від 27.05.2022 р. № 634.
Таким чином, на момент подання позовної заяви спірний Договір є продовженим, доказів припинення або розірвання Договору в установленому порядку матеріали справи не містять.
В силу приписів статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Умовами п. 5.2 Договору встановлений обов`язок Орендаря своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату з урахуванням її індексації, незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.
Згідно з ч., ч. 1, 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Як вже було встановлено вище, відповідно до приписів п. 3.4 Договору орендна плата розраховується та спрямовується Орендарем:
- 70 відсотків від розміру орендної плати (без нарахування ПДВ) за кожний місяць до місцевого бюджету;
- 30 відсотків розміру орендної плати (з нарахуванням ПДВ) за кожний місяць Балансоутримувачу на його розрахунковий рахунок.
Розрахунок орендної плати за вищевказаними відсотками, у тому числі нарахування ПДВ на суму орендної плати, здійснюється Орендарем самостійно та сплачується щомісячно не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним.
Відповідно ч., ч. 1, 4 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем зобов`язання по своєчасному внесенню орендної плати за період з травня 2023 року по жовтень 2025 року належним чином не виконується, тим самим Орендар порушує умови Договору. 
Станом на 01.10.2025 у відповідача за даними Балансоутримувача обліковується заборгованість з орендної плати перед Балансоутримувачем у розмірі 375607,93 грн.
Відповідачем належних і допустимих доказів, в розумінні ст., ст. 76, 77 ГПК України, на спростування зазначених фактів суду не надано. 
Крім того, судом встановлено, що за період з 01.06.2020 по 20.09.2022 з відповідача стягнуто заборгованість з орендної плати за Договором оренди нерухомого майна від 02.06.2000 № 209/7 в судовому порядку, про що постановлено рішення Господарського суду Запорізької області від 16.03.2023 по справі № 908/2160/22.
Пунктом 8.1 Договору передбачено право Орендаря виступати з ініціативою щодо внесення змін до цього Договору, вимагати його розірвання у разі погіршення стану орендованого майна внаслідок його неналежного використання і експлуатації або у разі невиконання умов цього Договору. 
Відповідно до п., п. 9.1, 9.3 Договору Балансоутримувач має право: вимагати від Орендаря виконання обов`язків, які передбачені цим Договором, в тому числі шляхом звернення до суду (виступаючи позивачем). Вимагати дострокового розірвання цього Договору оренди у випадку порушення Орендарем обов`язків передбачених цим Договором.
Пунктами 9.7, 9.8 Договору встановлено, що Балансоутримувач зобов`язаний здійснювати стягнення з Орендаря заборгованості за платежами, які передбачені цим Договором. Здійснювати контроль за виконанням Орендарем умов цього Договору.
Згідно з п. 11.4 Договору сторонами погоджено, що цей Договір може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін цей Договір може бути достроково розірвано за рішенням господарського суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав,передбачених законодавчими актами України. Одностороння відмова від цього Договору не допускається.
Дія цього Договору припиняється внаслідок, зокрема, дострокового розірвання договору за взаємною згодою сторін або за рішенням господарського суду (п. 11.9 Договору).
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди може бути достроково припинений за рішенням суду та з інших підстав, передбачених цим Законом або договором.
Згідно зі ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Положеннями ст. 782 ЦК України передбачено спеціальний спосіб розірвання договору шляхом вчинення наймодавцем односторонньої відмови від нього, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.
Визначена статтею 782 ЦК України можливість розірвати договір найму шляхом відмови від договору в позасудовому порядку є правом, а не обов`язком наймодавця.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2002 від 09.07.2002 (справа №1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.
Отже, норми чинного законодавства України не позбавляють сторону договору права на безпосереднє звернення до суду з вимогою про розірвання договору оренди без дотримання порядку досудового врегулювання спору, а відтак право наймодавця на відмову від договору найму, передбачене частиною першою статті 782 ЦК України, не є перешкодою для звернення наймодавця (орендодавця) до суду з вимогою розірвати договір у разі несплати наймачем (орендарем) платежів, якщо вбачається істотне порушення умов договору.
Розірвання договору в судовому порядку з причин істотного порушення договору є правовим наслідком порушення зобов`язання стороною договору відповідно до пункту 2 частини першої статті 611 ЦК України, тобто способом реагування та захисту права від порушення договору, яке вже відбулося.
Оскільки, законодавець визначає однією із істотних умов договору оренди орендну плату, то основний інтерес особи, яка передає майно в оренду, полягає в отриманні орендної плати за таким договором. Порушення цього інтересу має наслідком завдання шкоди, через що сторона (орендодавець) значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні відповідного договору оренди об`єкта комунальної форми власності.
З огляду на викладене, істотне порушення орендарем такої умови договору оренди державного (комунального) майна, як невнесення орендної плати, є достатньою правовою підставою для дострокового розірвання зазначеного договору оренди в судовому порядку. У разі звернення до суду з вимогою про розірвання договору оренди у зв`язку з несплатою орендарем орендної плати протягом трьох місяців позивачу необхідно довести факт такої несплати та її триваючий характер (протягом трьох місяців).
Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постановах від 21.01.2020 у справі № 914/252/19 та від 13.11.2019 у справі № 908/1399/17.
Факт неналежного виконання відповідачем грошових зобов`язань за Договором є доведеним. Неналежне виконання відповідачем сплати орендних платежів протягом значного періоду часу є істотним порушенням Договору в розумінні ст. 651 ЦК України.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимога про розірвання Договору № 209/7 від 12.06.2002 оренди нежитлового приміщення по вул. Щасливій, 5, м. Запоріжжя, укладеного між Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, Комунальним підприємством «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» та Фізичною особою-підприємцем Швецем Віталієм Степановичем, є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Відповідно до ст., ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.
Частиною 1 ст. 785 ЦК України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Частиною 1 статті 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» унормовано, що правовим наслідком припинення договору оренди є обов`язок орендаря протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.
Пунктом 5.12 Договору сторонами узгоджено, що в разі припинення, дострокового розірвання цього Договору Орендар зобов`язаний повернути Орендодавцю орендоване майно в належному стані, не гіршому ніж на час його передачі в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу.
Пунктом 2.4 Договору визначено, що в разі закінчення строку дії Договору або його дострокового розірвання, Орендар передає комунальне майно Орендодавцю, Балансоутримувачу одночасно із підписанням Акту приймання-передачі вказаного майна в 10-ти добовий термін у порядку передбаченому чинними нормативно правовими актами з цього питання.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц, від 16.06.2020 №145/2047/16-ц).
Приписи статті 16 ЦК України визначають такі способи захисту цивільних прав та інтересів, як присудження виконання обов`язку в натурі та примусове виконання обов`язку, а отже, якщо колишній користувач не звільнив приміщення після закінчення договору користування ним, вимога власника або визначеної ним особи виконати такий обов`язок шляхом виселення є належним способом захисту порушеного права.
Враховуючи, що у випадку розірвання договору у судовому порядку, договір є розірваним з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України), суд дійшов висновку, що вимога про звільнення нежитлового приміщення № 67 першого поверху та підвалу (літ. А-5) загальною площею 764,80 кв. м, розташованого по вул. Щаслива, 5 у м. Запоріжжя, шляхом виселення Фізичної особи-підприємця Швеця Віталія Степановича на користь Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню судом.
Відповідно до ч., ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно з ст. 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст. 86 ГПК України)
Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.
Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 20.08.2020 у справі № 914/1680/18).
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Позивач надав всі необхідні докази в обґрунтування позовних вимог.
Відповідач своїм правом на участь у судовому розгляді справи не скористався, проти позову не заперечив, належними доказами доводи позивача не спростував. 
На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними, законними та такими, що підлягають задоволенню судом повністю. 
Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. За таких обставин, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.
Керуючись ст., ст. 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, м. Запоріжжя до Фізичної особи-підприємця Швеця Віталія Степановича, м. Запоріжжя, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача – Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7», м. Запоріжжя про розірвання договору оренди нерухомого майна від 12.06.2002 № 209/7 та повернення об`єкта оренди шляхом виселення задовольнити повністю.
2. Розірвати договір оренди нерухомого майна по вул. Щасливій, 5 в м. Запоріжжя від 12.06.2002 № 209/7, укладений між Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради (Орендодавець), Комунальним підприємством «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» (Балансоутримувач) та Фізичною особою-підприємцем Швецем Віталієм Степановичем (Орендар).
3. Звільнити нежитлове приміщення № 67 першого поверху та підвалу (літ. А-5) загальною площею 764,80 кв. м, розташоване по вул. Щаслива, 5 у м. Запоріжжя, шляхом виселення Фізичної особи-підприємця Швеця Віталія Степановича, ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, (69105, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 206, ідентифікаційний код юридичної особи 37573068). Видати наказ. 
4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Швеця Віталія Степановича, ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь місцевого бюджету міста Запоріжжя на розрахунковий рахунок (IBAN) № UA028201720344280003000078540, отримувач: Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради / ТГ м. Запоріжжя / 22080402, код отримувача (ЄДРПОУ): 37573068, код класифікації доходів бюджету: 22080402, банк отримувача: Казначейство України (Ел.Адм.Подат.) судові витрати на сплату судового збору у розмірі 4 844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) грн. 80 коп. Видати наказ. 
Повне рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст. ст. 240, 241 ГПК України « 19» березня 2026 р.

Суддя Н.Г.Зінченко
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Центрального апеляційного господарського суду, а у разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.