КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 753/22525/25 Головуючий у суді І інстанції Осіпенко Л.М.
Провадження № 22-ц/824/7193/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 квітня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Дарницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

в с т а н о в и в:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1  звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті його сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Андріївка Донецької області під час виконання бойового завдання, пов`язаного із захистом Батьківщини.
На обґрунтування заявлених вимог зазначив, що його син - ОСОБА_2 19.09.2024 року був призваний ІНФОРМАЦІЯ_4 до лав Збройних Сил України за мобілізацією та проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 .
03.01.2025 року молодшого лейтенанта ОСОБА_2 було призначено на посаду командира розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 приблизно о 16 год. 00 хв. розвідувальна група у складі трьох осіб, серед яких був ОСОБА_2 , на підставі бойового розпорядження № 217/1762/дск від 12.04.2025 року, перебувала в районі населеного пункту Андріївка Донецької області та приступила до виконання бойового завдання, а саме недопущення просування противника в смузі оборони.
Приблизно о 15 год. 45 хв. 14.04.2025 року ОСОБА_2 доповів, що відбувся контакт з противником, у зв`язку з чим розвідувальна група відкотилася на безпечну відстань та в подальшому у місці їх перебування почався ворожий артилерійський обстріл.
Після закінчення вогню член розвідувальної групи - старший матрос ОСОБА_3 побачив, що лейтенант ОСОБА_2 отримав поранення, несумісні з життям, та, не маючи сил через поранення евакуювати загиблого лейтенанта ОСОБА_2 , почав відступати.
У ході розшукових заходів тіло лейтенанта ОСОБА_2 знайти і евакуювати не вдалося. На даний час територія, де загинув ОСОБА_2 контролюється противником.
Разом з тим, у витязі із журналу бойових дій військової частини НОМЕР_1 зафіксовано, що лейтенант ОСОБА_2 14.04.2025 року приблизно о 16 год. 00 хв. зник безвісти за особливих обставин. Загибель військовослужбовця в районі проведення бойових дій має наслідком неможливість оформлення лікарського свідоцтва та реєстрації факту смерті органом державної реєстрації актів цивільного стану.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1  відмовлено.
Рішення суду обґрунтовано тим, що надані докази достовірно не свідчать про смерть ОСОБА_2 , а лише підтверджують, що останній зник безвісти під час виконання бойового завдання та дають підстави для обґрунтованого припущення смерті за обставин, що підтверджені цими доказами, які можуть свідчити про смерть військовослужбовця.
Також заявником не надано суду медичного свідоцтва про смерть або копії довідки про причини смерті, свідоцтва про смерть від органу або особи, що створений, обраний чи призначений у порядку, не передбаченому законом України, які б безпосередньо і достовірно підтверджували факт смерті його сина - ОСОБА_2 , що є підставою для встановлення факту смерті відповідно до частини першої статт 317 ЦПК України.
З огляду на відсутність достовірних доказів, які можуть свідчити про смерть фізичної особи, підстави для задоволення заяви про встановлення факту смерті військовослужбовця у певний час під час виконання бойового завдання відповідно до пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України відсутні.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про встановлення факту смерті задовольнити.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначив, що судом не досліджено пояснення, надані ОСОБА_3 , та не надано їм належної оцінки.
Судом першої інстанції наведено у рішенні тези судової практики, однак не здійснено повний аналіз наявності ознак релевантності їх застосування до спірних правовідносин. На переконання заявника, подібність в частині предмету позову та нормативно-правового регулювання спірних правовідносин не може бути єдиною та беззаперечною підставою для застосування відповідних висновків до даної справи, оскільки необхідним є дослідження наданих ним доказів, яких було подано суду достатньо та які є достовірними для формування висновку про наявність правових підстав для задоволення поданої заяви про встановлення факту смерті.
При цьому зауважує, що встановлення факту смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності. Аналогічний правовий підхід застосовано в постанові Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі № 220/1582/20.
Проте, незважаючи на викладене, в рішенні суду першої інстанції відсутні будь-які обґрунтування щодо правових підстав для неврахування пояснень ОСОБА_3 , наданих ним у ході службового розслідування, які є прямим, тобто достатнім доказом, який достовірно свідчить про смерть ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 близько 16 год. 00 хв. в районі населеного пункту Андріївка Донецької області під час виконання бойового завдання.
Одночасно звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 204/7924/23 вказав, що за наявності припущень про факт смерті фізичної особи, у тому числі у зв`язку з воєнними діями, без достовірних доказів, які свідчать про цей факт, правильним буде звернення до суду із заявою про оголошення судом особи померлою (частина друга статті 46 ЦК України), а не із заявою про встановлення факту смерті цієї фізичної особи (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України).
Разом з цим, у постанові від 02 квітня 2025 року у справі № 465/3147/22 Верховний Суд розмежував конструкції встановлення факту смерті особи та оголошення фізичної особи померлою, зазначивши, що особливістю справ про оголошення фізичної особи померлою є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи.
Натомість, відповідно до пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.
Тобто за наявності беззаперечних доказів про смерть особи, у тому числі у зв`язку з воєнними діями, правильним буде звернення до суду із заявою про встановлення факту смерті цієї фізичної особи (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України). Також подібний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 204/7924/23.
Аналізуючи окреслене, можливо сформувати загальний висновок про те, що оголошення судом особи померлою на підставі частини другої статті 46 ЦК України здійснюється судом у разі наявності припущень про факт смерті фізичної особи, у тому числі у зв`язку з воєнними діями, без достовірних доказів, які свідчать про цей факт.
На противагу цьому, встановлення факту смерті фізичної особи можливе за наявності беззаперечних доказів про смерть особи, у тому числі у зв`язку з воєнними діями.
На думку заявника, системний аналіз змісту заяви та наданих доказів, а також фактичних обставин справи, свідчить, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України, оскільки йому точно відомо час та місце настання смерті ОСОБА_2 . Відтак, ці обставини є фактом, а не припущенням, що виключає наявність правових підстав для застосування положень частини другої статті 46 ЦК України.
Заінтересовані особи у справі правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Учасники справи у призначене судове засідання не з`явилися та/або явку своїх представників не забезпечили, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомляли.
У день судового засідання на офіційну електронну пошту Київського апеляційного суду надійшло клопотання представника заявника - адвоката Глазунова А.Р. про відкладення судового засідання у зв`язку із тимчасовим погіршенням стану здоров'я.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно частин першої, четвертої, шостої та восьмої статті 14 ЦПК України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система, яка відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 
Адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 204/2321/22 зазначено, що законодавцем допускається подання фізичною особою нарівні з паперовою формою, зокрема, апеляційних скарг в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним кваліфікованим електронним підписом учасника справи та подання такого документу через підсистеми «Електронний суд» та «Електронний кабінет», або з використанням офіційної електронної адреси із засвідченням кваліфікованим електронним підписом.
Звернення фізичної особи до суду через офіційну електронну адресу суду з процесуальним електронним документом, який підписаний електронним цифровим підписом, є належним та правомірним способом безпосереднього звернення до суду, що ототожнюється із безпосереднім зверненням до суду через канцелярію або традиційними засобами поштового зв`язку і має кваліфікуватися саме як безпосереднє звернення до суду.
Проте, наведені висновки не стосуються адвокатів, нотаріусів, приватних виконавців, судових експертів, державних органів та органів місцевого самоврядування, суб`єктів господарювання державного та комунального секторів економіки, які реєструють свої офіційні електронні адреси в ЄСІТС в обов`язковому порядку.
Отже, наразі адвокати, у разі подання процесуальних документів до суду в електронній формі, мають використовувати підсистему «Електронний суд».
Оскільки клопотання про відкладення розгляду справи подане адвокатом Глазуновим А.Р. до суду апеляційної інстанції в електронному вигляді шляхом направлення на офіційну електронну адресу Київського апеляційного суду і без скріплення електронним підписом, а не шляхом формування документа у підсистемі «Електронний суд» чи у письмовому вигляді через засоби поштового зв`язку, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до вимог статті 183 ЦПК України таке клопотання підлягає поверненню особі, яка його подала, без розгляду, та на підставі статей 369, 372 ЦПК України ухвалила проводити розгляд справи за відсутності учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, що заявник ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9).
У відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) Міністерства оборони України № 24 від 21.01.2025 року лейтенант ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , командир розвідувального взводу розвідувальної роти вважається таким, що приступив до виконання службових обов`язків у службове відрядження зі складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації з метою виконання (бойових) завдань у складі тактичної групи « ІНФОРМАЦІЯ_5 » 21.01.2025 року, на підставі рапорта капітана ОСОБА_4 (вх. № 4155 від 21.01.2025 року) (а.с. 91).
Як вбачається із Журналу бойових дій військової частини НОМЕР_1 (реєстраційний номер по ЖОЖ № 9/205т), 14.04.2025 року о 16 год. 00 хв. в районі Андріївка Донецької області внаслідок артилерійського обстрілу противника лейтенант ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , командир 2 розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , зник безвісти за особливих обставин (а.с. 92).
17.04.2025 року сім`ю (близьких родичів) ОСОБА_2 сповіщено про те, що їх син, лейтенант військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 зник безвісти 14.04.2023 року в населеному пункті Андріївка Донецька область, захищаючи суверенітет та незалежність України (а.с. 88).
23.04.2025 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) Міністерства оборони України № 1625 призначено службове розслідування за фактом зникнення безвісти за особливих обставин військовослужбовців розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_2 , командира 2 розвідувального взводу та матроса ОСОБА_5 , розвідника-оператора 2 розвідувального відділення 1 розвідувального взводу (а.с. 93-94).
За результатами службового розслідування складено акт.
Так, зі змісту витягу з акту службового розслідування за фактом зникнення безвісти за особливих обставин військовослужбовців розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_2 та матроса ОСОБА_5 вбачається, що факт зникнення безвісти за особливих обставин лейтенанта ОСОБА_2 , розвідника-оператора 2 розвідувального відділення 1 розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , мав місце внаслідок збройної агресії російської федерації під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Андріївка Донецької області 14.04.2025 року (а.с. 96-100).
Лейтенанта ОСОБА_2 , командира 2 розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 , визнано особою, зниклою безвісти за особливих обставин в порядку набуття правового статусу осіб зниклих безвісти, згідно абз. 12 ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 4 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» від 12.07.2018 року № 2505-VIII (пункт 3 розділу 5 витягу з акту службового розслідування).
Лейтенанта ОСОБА_2 , командира 2 розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 , визнано таким, що увільнений від займаних посад та виведений у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 до повернення до місця проходження служби або до набрання чинності рішення суду про визнання його безвісно відсутнім чи оголошення померлим (пункт 4 розділу 5 витягу з акту службового розслідування).
Як вбачається з розділу 3 витягу з акту службового розслідування, встановлено обставини та факти зникнення безвісти лейтенанта ОСОБА_2 .
Згідно пояснень командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_6 та сержанта ОСОБА_7 було встановлено, що відповідно до бойового розпорядження № 217/1762/дск від 12.04.2025 року розвідувальна група з трьох військовослужбовців розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , в складі якої перебували лейтенант ОСОБА_2 та матрос ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 приблизно о 16:00 год. в районі населеного пункту Андріївка Донецької області приступила до виконання бойового завдання, а саме недопущення просування противника в смузі оборони 35 обмп (а.с. 33-34).
14.04.2025 приблизно о 15:45 год. старший розвідувальної групи лейтенант ОСОБА_2 доповів, що під час зачистки втрачених позицій відбувся контакт з противником. Після наказу командира розвідувальної роти розвід група відкотилася на безпечну відстань для роботи нашої артилерії по ворожим позиціям противника. Під час перебування в укритті по розвід групі почався ворожий артилерійський обстріл, під час якого старший матрос ОСОБА_3 отримав контузію та поранення нижньої кінцівки. Після закінчення ворожого артилерійського вогню старший матрос ОСОБА_3 , прийшовши до тями, побачив, що лейтенант ОСОБА_2 та матрос ОСОБА_8 отримали поранення, не сумісні з життям, і не маючи сили через поранення евакуювати загиблих лейтенанта ОСОБА_2 та матроса ОСОБА_8 , почав відступати до дружніх сил та точки евакуації (а.с. 32).
У ході пошукових заходів не вдалося знайти і евакуювати тіла лейтенанта ОСОБА_2 та матроса ОСОБА_8 . На даний час територія, де загинули лейтенант ОСОБА_2 та матрос ОСОБА_8 , контролюється противником (пункти 3.2.1-3.2.2 розділу 3 витягу з акту службового розслідування).
16.06.2025 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) Міністерства оборони України № 1458 службове розслідування вважається завершеним; лейтенанта ОСОБА_2 , командира 2 розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 , визнано таким, що зник безвісти за особливих обставин в порядку набуття правового статусу осіб зниклих безвісти, згідно абз. 12 ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 4 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» від 12.07.2018 року № 2505-VIII; лейтенанта ОСОБА_2 , командира 2 розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 , визнано таким, що увільнений від займаних посад та виведений у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 до повернення до місця проходження служби або до набрання чинності рішення суду про визнання його безвісно відсутнім чи оголошення померлим (а.с. 103-104).
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Здійснення правосуддя на засадах верховенства права забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16 (п. 77), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (п. 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (п. 52), від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 (п. 148)).
Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту смерті, заявник посилався на положення статті 317 ЦПК України та вказав, що встановлення зазначеного факту в судовому порядку необхідно йому для державної реєстрації смерті сина та отримання відповідного свідоцтва.
Згідно з частинами третьою - четвертою статті 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
Водночас пункт 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, деталізує положення статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та встановлює, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.
Порядок розгляду судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, передбачений Главою 6 Розділу IV ЦПК України «Окреме провадження».
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.
Чинний ЦПК України містить чотири процедури, наслідком яких є ухвалення судового рішення, на підставі якого органами Державної реєстрації актів цивільного стану може бути видано свідоцтво про смерть, зокрема:
- встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України);
- встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України);
- встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України);
- визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України).
Вказані процедури різняться між собою та мають певні особливості.
Пунктом 8 частини статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.
У заяві про встановлення факту повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт (частини перша - друга статті 318 ЦПК України).
Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті.
При цьому слід мати на увазі, що встановлення зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті та від оголошення особи померлою.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 червня 2021 року у справі № 591/1461/19.
Отже, встановлення факту смерті фізичної особи на підставі пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України можливе лише тоді, якщо суд на підставі незаперечних доказів ствердить, тобто доведе обставини, які вірогідно свідчать про смерть особи у точно визначений час, за яких настала смерть, і факт неможливості реєстрації органом державної реєстрації факту смерті.
Відповідно до частини другої статті 46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років після закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.
Згідно з частиною третьою статті 46 ЦК України фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті.
Порядок оголошення фізичної особи померлою встановлюється ЦПК України (частина четверта статті 46 ЦК України).
Відповідно до статті 305 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.
Згідно з частиною першою статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою: обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.
Тому оголошення фізичної особи померлою - це ствердження судовим рішенням припущення про смерть цієї особи, тобто констатація високого ступеня ймовірності смерті.
Підставою для оголошення особи померлою є не факти (докази), які напевне свідчать про її загибель, а обставини, що дають підставу припускати смерть такої особи.
З огляду на викладене, виходячи зі змісту статей 43, 46 ЦК України, статей 305, 306 ЦПК України, можна дійти висновку про те, що за наявності припущень про факт смерті фізичної особи, у тому числі у зв`язку з воєнними діями, без достовірних доказів, які свідчать про цей факт, правильним буде звернення до суду із заявою про оголошення судом особи померлою (частина друга статті 46 ЦК України), а не із заявою про встановлення факту смерті цієї фізичної особи (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України).
Враховуючи, що Указом Президента України воєнний стан уведено із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року на території України, дія такого спрощеного порядку поширюється на встановлення юридичних фактів, що відбулись на всій території України. Здебільшого цей спрощений порядок застосовується у зоні воєнних дій та на тимчасово окупованих територіях України, оскільки на таких територіях не функціонують відповідні органи, які можуть зафіксувати факт смерті.
Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.
Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема, можуть бути: письмові докази; речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, зокрема в обставинах, що загрожували їй смертю.
Подібні висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 11 вересня 2024 року у справі № 183/3496/24, від 25 вересня 2024 року у справі № 759/980/24.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Аналіз змісту заяви ОСОБА_1  свідчить про те, що заявник посилався на те, що факт загибелі його сина ОСОБА_2 під час виконання бойового завдання підтверджується матеріалами службового розслідування та письмовими поясненнями свідків.
Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції в тому, що вказані докази підтверджують лише факт зникнення безвісти з 14.04.2025 року ОСОБА_2 
16.06.2025 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 1458 службове розслідування визнано завершеним; лейтенанта ОСОБА_2 , командира 2 розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 , визнано таким, що зник безвісти за особливих обставин в порядку набуття правового статусу осіб зниклих безвісти, згідно абз. 12 ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 4 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин»; лейтенанта ОСОБА_2 , командира 2 розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 , визнано таким, що увільнений від займаних посад та виведений у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 до повернення до місця проходження служби або до набрання чинності рішення суду про визнання його безвісно відсутнім чи оголошення померлим (а.с. 103-104).
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 1458 від 16.05.2025 «Про результати службового розслідування», який був виданий саме на підставі акту службового розслідування, підтверджено лише факт зникнення безвісти ОСОБА_2 (а.с. 96-100).
Посилання заявника на те, що суд не взяв до уваги відображені в акті службового розслідування показання старшого матроса ОСОБА_3 про те, що він бачив як лейтенант ОСОБА_2 отримав поранення, які несумісні із життям, є необґрунтованими. Суд в цілому оцінив усі наявні у справі докази, в тому числі і акт службового розслідування, в якому були зазначенні ці пояснення ОСОБА_3 . При цьому в цьому ж акті зазначено, що в ході пошукових заходів не вдалось знайти і евакуювати тіло ОСОБА_2 .
Отже, лише на самих по собі поясненнях старшого матроса ОСОБА_3 про те, що отримані поранення лейтенанта ОСОБА_2 є несумісними із життям, не можна встановити факт смерті останнього. ОСОБА_3 також був поранений, перебував у складних умовах, які загрожували його життю, не є лікарем, а отже стверджувати, що він вірно оцінив, що отриманні ОСОБА_2 поранення є несумісними із життям, не можна достовірно встановити факт смерті військовослужбовця. ОСОБА_3 міг помилитись у настанні смерті ОСОБА_2 , а тому суд дійшов вірного висновку, що наведені в акті службового розслідування обставини можуть бути лише підставою для припущення смерті сина заявника за обставин, що підтвердженні цими доказами, які можуть свідчити про смерть військовослужбовця.
У зв?язку із зазначеним, підстав для задоволення заяви  ОСОБА_1  про встановлення факту смерті його сина - військовослужбовця  ОСОБА_2 у певний час під час виконання бойового завдання згідно з пунктом 8 частини першої статті 315 ЦПК України немає.
З огляду на встановлені у цій справі обставини та наявність у заявника вірогідного припущення про смерть ОСОБА_2   ІНФОРМАЦІЯ_3 у районі населеному пункті Андріївка Донецької області під час виконання бойового завдання, пов`язаного із захистом Батьківщини, він не позбавлений можливості звернутися до суду із заявою про оголошення судом сина померлим на підставі частини другої статті 46 ЦК України.
Аналогічні висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі № 506/358/22 та від 02 квітня 2025 року у справі № 753/11685/24.
Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За таких обставин, відмовляючи в задоволенні заяви  ОСОБА_1  про встановлення факту смерті, суд першої інстанції, оцінивши належність та допустимість наявних у матеріалах справи доказів в їх сукупності, зробив правильний висновок, що заявник не надав достатніх доказів, на підставі яких суд може достовірно встановити смерть  ОСОБА_2   ІНФОРМАЦІЯ_3 у районі населеному пункті Андріївка Донецької області.
Суд першої інстанції з дотриманням приписів процесуального законодавства всебічно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив справу відповідно до закону.
Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції по їх оцінці та особистого тлумачення заявником норм процесуального закону, у тому числі щодо порядку розгляду справ окремого провадження.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2025 рокуу цій справі - без змін.
Оскільки заявник був звільнений від сплати судового збору під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі на підставі пункту 21 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 09 квітня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній