11.03.26
22-ц/812/583/26
Справа №489/1408/25 Головуючий у 1-й інстанції Кокорєв В. В.
Провадження № 22ц/812/583/26 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А
 
Іменем   України

11 березня 2026 року        м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючої-судді: Ямкової О. О.,
суддів: Локтіонової О. В., Крамаренко Т. В., 
із секретарем: Коростієнко Н. С.,
за участю: представника позивачки – ОСОБА_1 ,
представниці відповідачки - ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 , яка подана від її імені
адвокатом Дмитренком Ігорем Миколайовичем, 
на рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 18 грудня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Кокорєва В. В. у залі судових засідань у місті Миколаєві о 13 годині, зі складанням повного рішення суду, у справі 
за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 ,
третя особа - Новоодеська державна нотаріальна контора Миколаївської області 
(далі – Новоодеська держнотконтора),
про внесення змін до свідоцтв про право на спадщину за законом,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2025 року ОСОБА_3 , діючи через свого представника ОСОБА_5 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа Новоодеська держнотконтора про внесення змін до свідоцтв про право на спадщину за законом, яка відкрилася після смерті її матері ОСОБА_6 .
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті її матері ОСОБА_6 відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 та земельних ділянок площею 7,6542га з кадастровим номером 4824880200:02:000:0076 та площею 1,5500га з кадастровим номером 4824880200:01:000:0192 для ведення сільськогосподарського товарного виробництва, що розташовані на території Антонівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області. 
На час смерті матері вона була зареєстрована та проживала разом з нею та батьком ОСОБА_7 , який протягом встановленого шестимісячного строку відмовився від спадщини. Відповідачка ОСОБА_4 , яка є її рідною сестрою, спадщину після смерті матері прийняла, так як звернулася до нотаріальної контори із відповідною заявою.
Між тим, за сплином певного часу та після смерті батька у 2023 році, вона не очікувано з`ясувала, що державним нотаріусом Новоодеської держнотконтори 9 листопада 2021 року видані свідоцтва про право на спадщину на усе спадкове майно лише її сестрі ОСОБА_4 , яка не повідомила нотаріуса про наявність інших спадкоємців, скориставшись тією обставино, що позивачка тимчасово виїжджала з місця проживання на роботу за межі України, після чого завжди поверталась додому, оскільки не має іншого місця для проживання.
Посилаючись на наведене та фактичне прийняття нею спадщини, що відкрилась після смерті її матері, просила суд внести зміни до свідоцтв про право на спадщину за законом від 9 листопада 2021 року №1-1798,1-1801, 1-1804, вказавши, що спадкоємицею майна ОСОБА_6 на частину квартиру АДРЕСА_1 та частину земельних ділянок площею 7,6542 га та площею 1,5500 га для ведення сільськогосподарського товарного виробництва, що розташовані на території Антонівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, є позивачка ОСОБА_3 .
У відзиві на позовну заяву відповідачка вважала її необґрунтованою, з огляду на те, що на час смерті спадкодавиці позивачка не проживала разом зі спадкодавицею, оскільки перебувала тривалий час за кордоном. Також витребувані дані прикордонної служби свідчать про те, що на день смерті їх матері позивачка два роки перебувала поза межами України. Ніяких доказів про тимчасовий характер перебування за кордоном та ототожнення місця проживання їх батьків з місцем постійного проживання позивачки, нею не надано, а отже підтверджує факт постійного проживання її сестри за межами місця її реєстрації. За наведеного просила суд відмовити у задоволенні позову. Посилалась на відповідну судову практику.
У відповіді на відзив позивачка, діючи через свого представника, заперечила доводи відзиву та зазначила, що відповідно до порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України №296/5 від 22 лютого 2012 року факт проживання разом із спадкодавцем підтверджується витягом з реєстру територіальної громади, довідкою про реєстрацію місця проживання, іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт. Тому під постійним місцем проживання спадкоємця зі спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання зі спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця на момент смерті спадкодавця зареєстрованого в передбаченому законом порядку прав на постійне проживання з останнім за однією адресою. Посилалась на відповідну судову практику. Звернулась з клопотанням про виклик свідків.
Відповідачка, діючи через свою представницю, направила заперечення на клопотання про виклик свідків, яке обґрунтоване пропуском строку для вчинення такої процесуальної дії. 
Позивачка, діючи через свого представника звернулась з клопотанням про поновлення пропущеного процесуального строку на подання заяви про виклик свідків, мотивоване ускладненням встановлення пошуку кола осіб, які можуть надати суду пояснення через триваючий воєнний стан на території України та перебої послуг електропостачання та зв`язку.
Ухвалою Інгульського районного суду міста Миколаєва від 29 жовтня 2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_3 у виклику та допиті свідків відмовлено. 
Рішенням Інгульського районного суду міста Миколаєва від 18 грудня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. 
Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що позивачкою факт прийняття нею спадщини є недоведеним, а обставини постійного проживання зі спадкодавицею на день відкриття спадщини не підтверджені, за її відсутністю на території країни за місцем реєстрації. 
У грудні 2025 року відповідачка звернулась з заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу. 
Позивачка ОСОБА_3 направила клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.
Додатковим рішенням Інгульського районного суду міста Миколаєва від 26 грудня 2025 року ухвалено про стягнення з позивачки ОСОБА_3 на користь відповідачки ОСОБА_4 10 000 грн витрат на правничу допомогу.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_3 , діючи через свого представника ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального та процесуального права під час його ухвалення, та без встановлення всіх обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. 
На думку позивачки, поза увагою суду залишилась та обставина, що підставами для видачі свідоцтва про право на спадщину стала неправомірна поведінка відповідачки, яка надала нотаріусу довідку, що містить неправдиві відомості про зареєстрованих та проживаючих разом із спадкодавицею осіб. 
Вважала наявність у неї реєстрації за адресою разом зі спадкодавицею достатньою обставиною, яка підтверджує факт прийняття нею спадщини, після смерті матері, та відповідно до Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, де такий факт підтверджується, як витягом з реєстру територіальної громади або довідкою про реєстрацію місця проживання чи іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт. Тому факт проживання позивачки разом зі спадкодавицею на час смерті матері підтверджено паспортом ОСОБА_3 у формі книжечки з відміткою про реєстрацію місця проживання, і як би нотаріус не отримав від відповідачки довідку про проживання із зазначенням неправдивих відомостей, то не видав би на користь відповідачки свідоцтво про право на спадщину на усе спадкове майно. 
За наведеного вказала, що хоча і змушена тривалий час працювати за кордоном, але правомірно очікувала, що після повернення зможе реалізувати своє право на оформлення спадщини, та що спірна спадщина наразі є її єдиним житлом та місцем для проживання. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка, діючи через свою представницю ОСОБА_2 , вважала її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з доведенням факту не проживання ОСОБА_3 разом зі спадкодавицею ОСОБА_6 на час відкриття спадщини, що підтверджено відомостями про перетинання позивачкою кордону України, з яких вбачається, що у 2018 році позивачка ОСОБА_3 перебувала на території України 23 дні, у 2019 році 24 дні, та після виїзду 15 серпня 2019 року повернулась 19 липня 20121 року, тобто через 2 роки, та вже 25 серпня 2021 року, через 36 днів, виїхала знову та повернулась 26 вересня 2022 року. Відомостей щодо виїзду за кордон з метою виконання роботи та про наявність трудових відносин за кордоном позивачкою не надано.
Звернула увагу суду, що ОСОБА_3 після смерті матері, та до сплину 6-місячного строку перебувала на території України, однак не звернулась до нотаріуса за прийняттям спадщини, хоча мала таку можливість.
Також зазначила, що факт проживання позивачки разом із спадкодавицею на момент її смерті спростовується також і показами свідків, що допитані у судовому засіданні. 
Вважала звинувачення у використанні недостовірної довідки безпідставними, оскільки цю довідку брав їх батько, а староста, яка видала довідку, пояснила, що видавала її оскільки обізнана, що в будинку проживають особи зазначені у її змісті, а позивачка не проживає за цією адресою, у зв`язку з тривалим проживанням за кордоном. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймають участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
При вирішенні справи судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_4 є доньками ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Антонівка Сухоєланецької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (а.с.13,13зв, 14-зв).
Після смерті матері сторін ОСОБА_6 відкрилася спадщина у вигляді: квартири АДРЕСА_1 та земельних ділянок з кадастровим номером 4824880200:02:000:0076, площею 7,6542га, та площею 1,5500га з кадастровим номером 4824880200:01:000:0192 для ведення сільськогосподарського товарного виробництва, розташованих на території Антонівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (а.с.28).
За життя спадкодавицею ОСОБА_6 заповіту не складено, внаслідок чого спадщина, що відкрилася після її смерті прийнята спадкоємцями за законом в порядку положень статті 1258 ЦК України. 
Спадкоємцями за законом першої черги є: чоловік померлої - ОСОБА_7 , який відмовився від прийняття спадщини та вказав, що спадкове майно є особистою власністю його дружини (а.с.14, 87,87зв), донька померлої – ОСОБА_4 , яка звернулась за прийняттям спадщини у встановлений законом строк, та донька ОСОБА_3 , яка відповідно до довідки Сухоєланецької сільської ради на час смерті спадкодавиці була зареєстрована разом із померлою за адресою: АДРЕСА_2 , але на час смерті спадкодавиці знаходилася за кордоном (а.с.13зв, 119).
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина 1 та 2 статті 1220 ЦК України).
У відповідності до частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Частиною 1 та 2 статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України).
Наслідки пропущення строку для прийняття спадщини визначені статтею 1272 ЦК України.
З матеріалів спадкової справи слідує, що відповідачка ОСОБА_4 подала заяву про прийняття нею спадщини, після смерті матері, та одночасно повідомила нотаріальну контору про наявність, крім неї, інших спадкоємців: її батька та чоловіка померлої - ОСОБА_7 та іншої доньки померлої – позивачки ОСОБА_3 (а.с.86зв).
Також до спадкової справи додана довідка №86 від 30 серпня 2021 року, що видана Сухоєланецькою сільською радою, у який зазначено, що на день смерті спадкодавиці ОСОБА_6 разом із нею був зареєстрованим та проживав її чоловік ОСОБА_7 , малолітні та неповнолітні особи за даною адресою не зареєстровані (а.с.91зв).
Отже, за наявністю заяви відповідачки про прийняття спадщини та заяви про відмову від прийняття спадщини чоловіка померлої ОСОБА_7 , який був єдиним зареєстрованим та проживав на час смерті зі спадкодавицею, нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_4 9 листопада 2021 року видані свідоцтва №1-1798, 1-1801, 1-1804 про право на спадщину за законом на спадкове майно (а.с.114зв-118).
За наведених обставин та заявляючи про порушення свого права на спадщину позивачка ОСОБА_3 звернулася за захистом до суду в порядку статті 1300 ЦК України, посилаючись на те, що також є спадкоємицею за законом першої черги, яка прийняла спадщину після смерті своєї матері за фактом реєстрації та проживання зі спадкодавицею на день її смерті, а тому видача свідоцтв про право на спадщину за законом на користь лише однієї спадкоємиці порушило її право легітимного очікування на оформлення спадкових прав. 
Для підтвердження факту прийняття спадщини позивачкою надана довідка, що видана 26 жовтня 2023 року Сухоєланецькою сільською радою №146, але іншого змісту, в який містяться відомості, що не в повній мірі відповідають змісту іншої довідки №86, що знаходиться у матеріалах спадкової справи, та де вказано, що на день смерті спадкодавиці ОСОБА_6 разом із нею були зареєстровані та проживали чоловік померлої ОСОБА_7 та її донька ОСОБА_3 (а.с.13зв).
Реєстрація місця проживання позивачки ОСОБА_3 за спільною зі спадкодавицею адресою підтверджена нею відміткою про реєстрацію, яка міститься у її паспорті громадянки України, починаючи з 5 серпня 1985 року (а.с.22) та відомостями погосподарської книги (а.с.30,31).
Втім, не спростовуючи наявність реєстрації позивачки за однією зі спадкодавицею адресою, відповідачкою ОСОБА_4 оспорено сам факт прийняття спадщини її сестрою ОСОБА_3 та наголошено, що на день смерті їх матері ОСОБА_6 , позивачка проживала за кордоном, а тому у розумінні частини 3 статті 1268 ЦК України не є особою, що прийняла спадщину, яка відкрилася, після смерті їх матері.
Обставини відсутності позивачки на території України на день смерті спадкодавиці підтверджено відомостями Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, за якими позивачка ОСОБА_3 15 серпня 2019 року виїхала з території України та повернулась майже через 2 роки – 19 липня 2021 року, вже після смерті матері, побула на території України до 28 серпня 2021 року і знову залишила територію України більш ніж на рік (а.с.55).
За час перебування на території України, в межах строку на прийняття спадщини, заяв до нотаріальної контори позивачкою не подано.
Крім того допитані у судових засідання свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 показали суду, що позивачка ОСОБА_3 поїхала за кордон десь у 2005 році вслід за хлопцем та перший раз повернулася додому у 2010 році, після чого знову поїхала за кордон. На момент смерті ОСОБА_6 , позивачка з нею не проживала. З померлою разом проживав її чоловік та її донька ОСОБА_4 (а.с.147-148). Свідок ОСОБА_10 , яка є старостою Антонівського старостинського округу, показала, що знає родину давно, з 1990 року і знає, що позивачка постійно проживає за кордон, інколи приїздила до батьків, за їх життя. На момент смерті матері разом з нею не проживала. Першу довідку для нотаріальної контори видала на прохання батька сестер, зміст який відповідає фактичному проживанню зі спадкодавицею на день її смерті. Другу довідку видала позивачці, у якій вказано, що позивачка мала реєстрацію за адресою постійного проживання своєї матері, але на день смерті не проживала (а.с.153-154).
За наведених обставин, колегія суддів вважає правильно встановленим судом першої інстанції, що не оспорюється жодною із сторін, а саме, що на день смерті матері сторін ОСОБА_6 з нею разом проживали її чоловік, який відмовився від спадщини, та донька – відповідачка ОСОБА_4 , яка подала заяву про прийняття спадщини. Позивачка ОСОБА_3 на день смерті матері знаходилася за кордоном, де проживає тривалий час, інколи приїжджаючи до України за адресою своєї реєстрації, яка була одночасно місцем постійного проживання її матері, зокрема на день смерті, та де знаходяться речі, що належать позивачки з часу її реєстрації - 5 серпня 1985 року. 
Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України установлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За такого правильно встановивши обставини у справі на підставі ретельно досліджених доказів, що надані позивачкою на обґрунтування заявлених вимог та відповідачкою на підтвердження висунутих нею заперечень проти позову, суду першої інстанції слід було визначити чи є зареєстроване місце проживання спадкоємиці тотожнім місцю постійного проживання спадкоємиці зі спадкодавицею на день смерті останньої в розумінні частини 3 статті 1268 ЦК України, виходячи із наявності встановленого та не спростованого факту тривалого та постійного знаходження спадкоємиці за кордоном країни, тобто підтвердженої відсутності позивачки на день смерті її матері, який є днем відкриття спадщини. 
Самі положення частини 3 статті 1268 ЦК України пов`язують обставини прийняття спадщини з обставинами постійного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та не відносять встановлення такого факту виключно з підтвердженням реєстрації спадкоємця за місцем постійного проживання спадкодавця, оскільки, по-перше, законодавцем такі обставини не приведені до спрощення та прив`язки виключно до місця реєстрації проживання, а по-друге, відповідно до частин 1 та 6 статті 29 ЦК України фізична особа може мати декілька місць проживання, як-то постійне, так і тимчасове, визначення характеру якого також не залежить від наявності чи відсутності факту реєстрації у цьому місці, виходячи із права людини та громадянина на свободу вільного пересування. 
Тому, враховуючи, що відповідачкою у справі доведено відсутність фактичного проживання позивачки разом з матір`ю на час відкриття спадщини, яке спростовано позивачкою виключно наявністю у неї реєстрації за однією зі спадкодавицею адресою, що є відмінним від належного доведення обставин постійного проживання у відповідності до частини 3 статті 1268 ЦПК України, і тому не може бути нівельовано наявністю довідок старостинського округу не ідентичного змісту, судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини сторін у справі та обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог із застосуванням норм матеріального права, які регулюють ці правовідносини, а також застосована судова практика, викладена Верховним судом у своїх постановах за аналогічними обставинами, але без викладення висновків, які є обов`язковими для застосування відповідно до пункту 4 статті 263 ЦПК України.
Наведення судової практики ВС у змісті позовної заяви не спростовує обґрунтовані висновки суду першої інстанції, які ним наведені у рішенні, що є предметом апеляційного перегляду за поданою позивачкою скаргою. 
Тому рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а зроблені ним висновки є такими, що відповідають обставинам справи, підстави для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.
Інші доводи апеляційної скарги позивачки та її представника зводяться до помилкового розуміння норм матеріального права, переоцінки обставин, правильно встановлених та оцінених судом першої інстанції, і на законність судового рішення у справі не впливають.
Підстав для перерозподілу судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції немає.
В той же час, подавши відзив на апеляційну скаргу відповідачкою заявлено про відшкодування судових витрат на її користь за рахунок позивачки, а саме 5 000 грн витрат на правничу допомогу, які нею підтверджено шляхом надання договору та додатку до договору, платіжною інструкцією.
Заперечень з приводу неспівмірності заявленої суми до стягнення позивачкою та її представником не надано.
Тому, з огляду на положення статей 133, 138 та 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з позивачки на користь відповідачки 5 000 грн витрат на правничу допомогу, що надана відповідачки під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції (а.с.206-208). 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів 

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану від її імені представником ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Інгульського  районного суду міста Миколаєва від 18 грудня 2025 року залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 5 000 грн витрат на правничу допомогу під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча       О. О. Ямкова 

Судді        О. В. Локтіонова         Т. В. Крамаренко