ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року
м. Київ

справа № 175/3141/24
провадження № 61-8530св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 ; 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Бідюк Яни Володимирівни на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2025 року у складі судді Журавель Т. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2025 року у складі колегії суддів: Никифоряка Л. П., Новікової Г. В., Гапонова А. В.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, а в процесі розгляду справи змінила предмет позову, доОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з 28 січня 1995 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з  ОСОБА_2 , однак зрозуміла, що має з відповідачем різні погляди на сімейні цінності та життя, тому звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу (справа № 638/21166/23 розглядається у Дзержинському районному суді міста Харкова).

Під час перебування у шлюбі з  ОСОБА_2 ,було придбано майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а саме: 
- квартиру загальною площею 36,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , дійсна вартість якої складає 300 532 грн; 
- квартиру загальною площею 54,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , дійсна вартість якої складає 502 002 грн;
- квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , дійсна вартість якої складає 938 059 грн; 
- квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , дійсна вартість якої складає 2 312 184 грн; 
- гараж загальною площею 44,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_5 , дійсна вартість якого складає 191 006 грн; 
- земельну ділянку площею 0,0048 га, кадастровий номер 1412900000:00:012:0885, за адресою: Донецька обл., м. Краматорськ, дійсна вартість якої складає 229 956,58 грн;
- нежиле приміщення магазину з ґанком за адресою: АДРЕСА_6 , дійсна вартість якого складає 941 950 грн; 
- автомобіль BMW X1, 2020 року виписку, дійсна вартість якого складає 972 060 грн;
- автомобіль MERCEDES BENZ SPRINTER 316, 2018 року випуску, дійсна вартість якого складає 1 264 250 грн.

Враховуючи викладене, з урахуванням заяви про зміну предмета позову,  ОСОБА_1 просила:
1) визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя, загальна вартість якого складає 7 651 999,58 грн, право власності на майно вартістю 3 786 246 грн, а саме: 
- квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; 
- квартиру за адресою: АДРЕСА_4 ;
- автомобіль BMW X1, 2020 року виписку;
2) визнати за  ОСОБА_2  в порядку поділу спільного майна подружжя, загальна вартість якого складає 7 651 999,58 грн, право власності на майно вартістю 3 865 753,58 грн, а саме: 
- гараж загальною площею 44,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_5 ; 
- земельну ділянку площею 0,0048 га, кадастровий номер 1412900000:00:012:0885, за адресою: Донецька обл., м. Краматорськ; 
- квартиру загальною площею 36,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- нежиле приміщення магазину з ґанком за адресою: АДРЕСА_6 ; 
- квартиру за адресою: АДРЕСА_3 ; 
- автомобіль MERCEDES BENZ SPRINTER 316, 2018 року випуску;
3) стягнути з ОСОБА_2  на її користь грошову компенсацію в сумі 39 753,79 грн за відхилення від рівності часток у спільно нажитому майні подружжя.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину: гаражу, загальною площею 44,3 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2156710114129); земельної ділянки, кадастровий номер 1412900000:00:012:0885, площею 0,0048 га, розташованої за адресою: Донецька обл., м. Краматорськ (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1319232714129); квартири загальною площею 36,6 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 10865519); квартири загальною площею 54,6 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 14824844); квартири загальною площею 48,30 кв. м, розташованої за адресою:   АДРЕСА_3 ; квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 ; автомобіля марки BMWX1, 2020 року випуску, об`єм двигуна 1995 см. куб, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; автомобіля марки MERCEDES BENZ SPRINTER 316, 2018 року випуску, об`єм двигуна 2 143 см. куб, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину: гаражу, загальною площею 44,3кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2156710114129); земельної ділянки, кадастровий номер 1412900000:00:012:0885, площею 0,0048га, розташованої за адресою: Донецькаобл., м. Краматорськ (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1319232714129); квартири загальною площею 36,6кв. м, розташованої за адресою:   АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 10865519); квартири загальною площею 54, в. м, розташованої за адресою:   АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 14824844); квартири загальною площею 48,30 кв. м, розташованої за адресою:  АДРЕСА_3 ; квартири, розташованої за адресою:  АДРЕСА_4 , автомобіля марки BMWX1, 2020 року випуску, об`єм двигуна 1995 см. куб, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; автомобіля марки MERCEDES BENZ SPRINTER 316, 2018 року випуску, об`єм двигуна 2 143 см. куб, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 . 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 14 534,40 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідач частково визнав позовні вимоги та не заперечував проти визнання спільною сумісною власністю подружжя частини майна, а саме: гаражу загальною площею 44,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_5 ; земельної ділянки площею 0,0048 га, кадастровий номер 1412900000:00:012:0885, за адресою: Донецька обл., м. Краматорськ; квартири за адресою: АДРЕСА_3 ; квартири за адресою: АДРЕСА_4 ,автомобіля марки BMW X1, 2020 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; автомобіля марки MERCEDES BENZ SPRINTER 316, 2018 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Тому, посилаючись на положення частини першої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд визнав вказане майно спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Однак суд не погодився з доводами відповідача про те, що квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та квартиру за адресою: АДРЕСА_2 було придбано за його особисті кошти, отримані за нотаріально посвідченими договорами дарування грошей від 18 травня 2006 року та від 01 червня 2006 року оскільки з договорів купівлі-продажу квартир неможливо встановити, що купівля спірних квартир відбулася саме за кошти, отримані відповідачем за договорами дарування, а також ОСОБА_2 не надав належних доказів на підтвердження того, що саме ці кошти були сплачені за це нерухоме майно.

Разом з цим, суд погодився з доводами відповідача про те, що нежиле приміщення магазину з ґанком за адресою: АДРЕСА_6 , не відноситься до спільного майна подружжя, оскільки питання щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на об`єкт нерухомості за вказаною адресою вже було вирішено ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 22 квітня 2005 року про затвердження мирової угоди між сторонами, яка залишена без змін постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року у справі № 2-3817/05.

Короткий зміст постанови апеляційного суду 

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2025року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. 
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2025року в частині визнання об`єктами права спільної сумісної власності подружжя та поділу між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_7 та квартири АДРЕСА_8 скасовано. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання об`єктами права спільної сумісної власності подружжя та поділу між  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_7 та квартири  АДРЕСА_8 відмовлено. 
В решті рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2025 року залишено без змін. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 3 633,60 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що квартира АДРЕСА_7 та квартира АДРЕСА_8 не є спільною сумісною власністю подружжя та це майно не підлягає поділу між сторонами, оскільки його придбано ОСОБА_2 за рахунок подарованих йому 18 травня 2006 року та 01 червня 2006 року коштів у розмірі 50 000 грн та 25 000 грн відповідно. Зазначені договори дарування грошей від 18 травня 2006 року та від 01 червня 2006 року були посвідчені нотаріусами, відповідають вимогам законодавства, не є розірваними, нікчемними та не визнані в судовому порядку недійсними. Крім того, матеріали справи не містять доказів, які свідчили б про використання ОСОБА_2 прийнятих ним в дар грошових коштів не за призначенням, тобто не на купівлю квартир, а також доказів наявності спору щодо використання відповідачем пожертви не за призначенням.

Апеляційний суд виходив з того, що доказом використання ОСОБА_2 прийнятих ним в дар грошей виключно за призначенням є факт укладення ним 23 травня 2006 року договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 , тобто на шостий день від дати прийняття ним грошових коштів за договором дарування грошей від 18 травня 2006 року, а також - 05 червня 2006 року договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8 , тобто на п`ятий день від дати прийняття ним грошових коштів за договором дарування грошей від 01 червня 2006 року.

Разом з цим, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання нежилого приміщення магазину з ґанком за адресою: АДРЕСА_6 спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на підставі ухвали Краматорського міського суду Донецької області від 22 квітня 2005 року у справі № 2-3817/05 ОСОБА_2 набув право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_9 , а рішенням Північно-Донбаського постійно діючого третейського суду від 18 грудня 2008 року № 43-03/08, враховуючи здійснені будівельні роботи внаслідок реконструкції, визнано за ОСОБА_2 право власності на об`єкт нерухомості, а саме нежиле приміщення магазину з ґанком площею 59,8 кв. м, вбудоване в жилий будинок, за адресою: АДРЕСА_6 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

04 липня 2025 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Бідюк Я. В. подала до Верховного Суду через підсистему Електронний суд касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2025 року повністю, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2025 року змінити в частині обраного варіанту поділу спільного майна подружжя, виклавши його у редакції заявлених позовних вимог.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 23 листопада 2023 року у справі № 712/4126/22, у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 1316/3987/12-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 29 квітня 2020 року усправі № 210/4854/15-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц, від 22 лютого 2021 року у справі № 264/2232/19, від 12 квітня 2023 року у справі №648/3137/15-ц, від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19, від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18, від 31 січня 2024 року усправі № 645/4165/21, від 19 лютого 2025 року у справі № 761/17817/19, від 19лютого 2025 року у справі № 369/5830/22, у постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-3037цс15, від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Крім того, скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень статей 729, 730 Цивільного кодексу України, частини другої статті 60, пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України (далі - СК України) у подібних правовідносинах.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

08 серпня 2025 року справа № 175/3141/24 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2026 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Бідюк Я. В. мотивована тим, що під час вчинення договору купівлі-продажу квартири від 23 травня 2006 року та договору купівлі-продажу квартири від 05 червня 2006 року ОСОБА_2 , який перебував у зареєстрованому шлюбі, не повідомив про свій намір придбати вказані квартири на праві особистої приватної власності, що видно із тексту самих договорів. Зазначені договори не містить жодної інформації щодо придбання нерухомого майна за рахунок особистих коштів покупця, відсутнє посилання на те, що відповідач придбав квартиру за кошти, які належать йому на підставі договору дарування грошей.

У Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів щодо ОСОБА_2 відсутні відомості про отримання доходів на підставі договору дарування грошей від 18 травня 2006 року, що посвідчений приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Ткачовим В. А., та договору дарування грошей від 01 червня 2006 року, що посвідчений приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Соловйовою Є. А.

Тому висновки суду апеляційної інстанцій щодо спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на квартиру  АДРЕСА_8 та квартиру АДРЕСА_7 не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав одного із подружжя.

Договір купівлі-продажу квартири від 05 червня 2006 року, за яким ОСОБА_2 придбав квартиру  АДРЕСА_8 взагалі не містить посилання на жодний з договорів дарування грошей, або посилання, що він здійснений на виконання договорів пожертви. Матеріали справи також не містять доказів, що була згода пожертвувача за договором дарування грошей від 18 травня 2006 року про те, що залишок пожертви у сумі в сумі 29 937 грн може бути використаний за іншим призначенням, тобто на купівлю квартири АДРЕСА_8 . 

Суди не з`ясували, що фактично сторонами під час шлюбу була здійснена реконструкція квартири  АДРЕСА_9 , внаслідок чого створений новий об`єкт нерухомості - нежиле приміщення магазину з ґанком площею 59,8 кв. м, вбудоване в жилий будинок, за адресою: АДРЕСА_6 , відмінний за своїми характеристиками від квартири, право власності на яке належним чином зареєстровано за відповідачем під час шлюбу 29 грудня 2008 року. При цьому, відповідачем не спростовано, що реконструкція квартири велася за спільні кошти подружжя. Також рішення Північно-Донбаського постійно діючого третейського суду від 18 грудня 2008 року № 43-03/08 не містить посилання на те, що ОСОБА_3 витрачав особисті грошові кошти, а не спільні кошти подружжя, для реконструкції квартири АДРЕСА_10 , внаслідок чого було створене нежиле приміщення магазину з ґанком за адресою: АДРЕСА_6 .

Позивачка наполягає на тому, що все майно, яке було нею визначено у позовних вимогах - як спільне сумісне майно подружжя, підлягає поділу. Запропонований позивачкою варіант поділу спільного майна враховує вартість всього майна, яке було предметом позову та необхідність поділити майно таким чином, щоб забезпечити рівність часток сторін, звести до мінімуму можливу грошову компенсацію за відхилення від рівності часток у спільно нажитому майні подружжя. За таким поділом кожна із сторін отримувала б власний транспортний засіб, інше нерухоме майно ділилося, виходячи з його вартості, та необхідності забезпечити спільних з відповідачем дітей - доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , власним житлом у м. Києві.

Крім того, при ухвалені судових рішень суди попередніх інстанцій мали вирішити питання про розподіл між сторонами витрат позивачки, пов`язаних із залученням експертів для встановлення вартості спірного майна.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2025 року представник  ОСОБА_2  - адвокат Головкіна Н. А. подала до Верховного Суду через підсистему Електронний Суд відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2025 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2025 року - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 28 січня 1995 року Відділом актів реєстрації громадянського стану м. Краматорська Донецької області, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, про що 28 січня 1995 року зроблено актовий запис № 75.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 14 травня 2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано; рішення набрало законної сили 14 червня 2024 року.

Листом Територіального сервісного центру № 5342 РСЦ ГСЦ МВС в Полтавській області (філія ГСЦ МВС) від 16 травня 2023 року № 16аз повідомлено, що відповідно до підсистеми НАС Єдиного державного реєстру транспортних засобів за ОСОБА_1 транспортні засоби зареєстрованими не значаться. За ОСОБА_2 зареєстровані транспортні засоби: 24 грудня 2020 року - автомобіль марки BMW X1, 2020 року випуску, об?єм двигуна 1 995 см. куб, білого кольору; 24 червня 2020 року - автомобіль марки MERCEDES BENZ SPRINTER 316, 2018 року випуску, об?єм двигуна 2 143 см. куб, сірого кольору. Можливість надати копії підтверджуючих матеріалів стосовно зазначених реєстраційних операцій відсутня, оскільки зазначені вище транспортні засоби на облік у ТСЦ 5342 РСЦ ГОЦ МВС не ставились.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 19 травня 2023 року № 332924820, за ОСОБА_1 не зареєстроване право власності на нерухоме майно.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19 травня 2023 року № 332924189, за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на таке майно: гараж, загальною площею 44,3 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_5 , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 179, виданого 29 березня 2021 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої краматорської державної нотаріальної контори Полянських В. В. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2156710114129); та земельну ділянку, кадастровий номер 1412900000:00:012:0885, площею 0,0048 га, розташовану за адресою: Донецька область, м. Краматорськ (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1319232714129), на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 178, виданого 29 березня 2021 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої краматорської державної нотаріальної контори Полянських В. В.

Згідно відповіді Управління реєстраційних повноважень та ведення реєстру територіальної громади Краматорської міської ради, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо власника квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , а наявна інформація щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, що виникли в установленому законом порядку до 01 січня 2013 року на запитувану квартиру, що підтверджується довідкою від 14 листопада 2024 року № 56104, відповідно до якої ОСОБА_2 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 09 березня 2000 року Краматорською Товарною Біржею «Євгенія Сервіс» за № 75.

Як вбачається з відповіді Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» щодо відомостей про власника квартири АДРЕСА_11 , вказана квартира зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири 15 грудня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецьким О. П.

За інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19 травня 2023 року № 332924189, за ОСОБА_2 зареєстроване право власності, зокрема, на: квартиру загальною площею 36,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1  (реєстраційний номер майна 10865519), підстава: договір купівлі-продажу ВСХ № 240507 від 05 червня 2006 року, посвідчений Першою краматорською державною нотаріальною конторою за № 1-5079; квартиру, загальною площею 54,6 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2  (реєстраційний номер майна 14824844), підстава: договір купівлі-продажу, ВСТ № 643086 від 23 травня 2006 року, посвідчений Першою краматорською державною нотаріальною конторою за № 1-4594); нежиле приміщення магазину з ґанком за адресою: АДРЕСА_6 (реєстраційний номер майна 25988606), підстава: рішення Північно-Донбаського постійно діючого третейського суду від 18 грудня 2008 року, справа № 43-03/08.

Відповідно до договору дарування грошей від 18 травня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Ткачовим В. А., ОСОБА_7 передала ОСОБА_2 безоплатно гроші (дарунок) у власність для купівлі трикімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Предметом даного договору були грошові кошти в сумі 50 000 грн, які належали дарувальнику на праві приватної власності. У пункті 3 договору зазначено, що передача грошей відбулася у присутності нотаріуса.

За договором купівлі-продажу квартири від 23 травня 2006 року серії ВСТ № 643086, посвідченого Першою краматорською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 1-4594, ОСОБА_2 придбав квартиру, за адресою: АДРЕСА_2 , за ціною 20 063 грн.

Відповідно до договору дарування грошей від 01 червня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Соловйовою Є. А., ОСОБА_8 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар 25 000 грн, які належать дарувальнику на праві приватної власності та будуть використанні на придбання квартири АДРЕСА_8 . У пункті 4 договору зазначено, що право власності на вищевказані гроші у обдарованого виникає з моменту нотаріального посвідчення договору.

За договором купівлі-продажу квартири від 05 червня 2006 року серії ВСХ № 240507, посвідченого Першою краматорською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 1-5079, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_8 за 46 257 грн.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2024 року відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі № 2-3817/05 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна в частині ухвали Краматорського міського суду Донецької області від 22 квітня 2005 року, з якої вбачається, що в судовому засіданні сторони дійшли мирової згоди, а саме ОСОБА_1 відмовилася від квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_12 , та від квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_13 , на користь ОСОБА_2 , та сторони домовились про те, що вони залишають в спільному користуванні трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Провадження у справі про поділ майна закрито.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бідюк Я. В. залишено без задоволення, ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 22 квітня 2005 року залишено без змін.

За договором дарування грошей від 16 лютого 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Ткачовим В. А., ОСОБА_9 передав ОСОБА_2 безоплатно гроші (дарунок) у власність для переобладнання квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_12 , під магазин непродовольчих товарів. Предметом цього договору були грошові кошти в сумі 55 000 грн, які належали дарувальнику на праві приватної власності. У пункті 3 договору зазначено, що передача грошей відбулася у присутності нотаріуса. Право власності на дарунок у обдарованого виникає з моменту його прийняття.

Рішенням Північно-Донбаського постійно діючого третейського суду від 18 грудня 2008 року № 43-03/08, враховуючи здійснені будівельні роботи внаслідок реконструкції, визнано за ОСОБА_2 право власності на об`єкт нерухомості, а саме нежиле приміщення магазину з ґанком, площею 59,8 кв. м, вбудованого в жилий будинок, розташоване за адресою: АДРЕСА_6 .

З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан доходи за період з 01 січня 1998 року по 31 березня 2023 року, встановлено, що за період з I кварталу 2003 року по IV квартал 2007 року відсутня інформація про доходи ОСОБА_1 

Головне управління ДПС у Харківській області на виконання ухвали суду від 29 травня 2024 року про витребування доказів надало відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору по фізичній особі ОСОБА_2 за період з 01 січня 1998 року по 31 грудня 2023 року, з яких вбачається, що останній отримував доходи через комісійну торгівлю, доходи виплачені самозайнятій особі, а також інші доходи.

Також надано відомості щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , з яких вбачається, що останні за період з І кварталу 1998 року по ІІ квартал 2006 року отримували доходи за основним місцем роботи.

Згідно витягів з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору по фізичній особі, за період з І кварталу 1998 року по ІІ квартал 2006 року ОСОБА_8 отримувала доходи за основним місцем роботи та за неосновним місцем роботи.

На виконання ухвали суду першої інстанції від 29 травня 2024 року про витребування доказів листом Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області від 16 серпня 2024 року повідомлено, що ОСОБА_2 на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області за період з 01 березня 2001 року по 31 грудня 2023 року не перебував, пенсію не отримував.

Згідно висновку експерта Сумцова С. С. за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження від 30 жовтня 2024 року № 182 вартість автомобіля марки BMW X1, 2020 року виписку, об`єм двигуна 1 995 см. куб, білого кольору, складає 972 060 грн; вартість автомобіля марки MERCEDES BENZ SPRINTER 316, 2018 року випуску, об`єм двигуна 2 143 см. куб, складає 1 264 250 грн.

Відповідно до висновку судового експерта Шлапак С. Л. від 15 листопада 2024 року № 10/4-24 ринкова вартість гаражу, загальною площею 44,3 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , становить 191 006 грн; ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , становить 300 532 грн; ринкова вартість нежилого приміщення магазину з ґанком, розташованого за адресою: АДРЕСА_6 , становить 941 950 грн; ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , становить 502 002 грн.

Згідно висновку судового експерта Шлапак С. Л. від 06 грудня 2024 року № 12/2-24 ринкова вартість квартири АДРЕСА_14 становить 938 059 грн.

Відповідно до висновку судового експерта Шлапак С. Л. від 09 грудня 2024 року № 12/4-24 ринкова вартість квартири АДРЕСА_11 , становить 2 312 184 грн.

Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 13 грудня 2024 року щодо земельної ділянки площею 0,0048 га, кадастровий номер 1412900000:00:012:0885, розташованої за адресою: Донецька обл., м. Краматорськ, її оціночна вартість складає 229 956,58 грн.

Відповідач частково визнав позовні вимоги, а саме в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя частини майна: гаражу, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , земельної ділянки площею 0,0048 га, кадастровий номер 1412900000:00:012:0885, за адресою: Донецька обл., м. Краматорськ, квартири за адресою: АДРЕСА_3 , квартири за адресою: АДРЕСА_4 , а також рухомого майна: автомобіля BMW X1, 2020 року виписку та автомобіля MERCEDES BENZ SPRINTER 316, 2018 року випуску.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга представника  ОСОБА_1 - адвоката БідюкЯ. В. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції в незміненій після апеляційного перегляду частині та судове рішення апеляційного суду ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення (частини перша, друга статті 372 ЦК України).

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частинами першою, другою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності на майно кожним з подружжя.

Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта, п`ята статті 71 СК України).

Суд може застосувати і такий спосіб поділу майна, як розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості і частки кожного із подружжя у спільному майні. Розподіл речей є самостійним способом поділу подружнього майна та має місце при наявності кількох більш-менш рівнозначних за вартістю речей, які за своєю природою не можуть бути поділені в натурі. Так, суд може розподілити між подружжям будь-які об`єкти права спільної власності, передавши кожному з подружжя певну їх кількість. 

Крім того, у процесі поділу майна суд може одночасно застосувати не один спосіб, а їх комбінацію: щодо одних видів речей застосувати їх поділ в натурі, стосовно інших - здійснити передання одному із подружжя з зобов`язанням певної компенсації другому, а треті види речей - розподілити між сторонами з урахуванням їх вартості. При цьому враховується вартість окремих речей, а також загальна вартість майна, що передається кожному з подружжя.

Норми законодавства України щодо способів та порядку поділу спільної сумісної власності подружжя покликані, у тому числі, створити ефективний механізм охорони прав співвласника, право на частку якого припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення.

Такі висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2024 року у справі № 679/533/21 (провадження № 61-8759св24).

У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 615/1364/16-ц (провадження № 61-6575св19) сформульовано висновок про те, що аналіз статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що під час вирішення спору про поділ майна суд може не погодитись із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Обрання судом під час вирішення спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просила позивачка, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Частиною першою статті 718 ЦК України передбачено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Відповідно до частини п`ятої статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 729 ЦК України визначено, що пожертвою є дарування нерухомих та рухомих речей, зокрема грошей та цінних паперів, особам, встановленим частиною першою статті 720 цього Кодексу, для досягнення ними певної, наперед обумовленої мети.

Договір про пожертву є укладеним з моменту прийняття пожертви.

До договору про пожертву застосовуються положення про договір дарування, якщо інше не встановлено законом.

Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що гараж загальною площею 44,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_5 , земельна ділянка площею 0,0048 га, кадастровий номер 1412900000:00:012:0885, за адресою: Донецька обл., м. Краматорськ, квартира за адресою: АДРЕСА_3 , квартира за адресою: АДРЕСА_4 ,автомобіль марки BMW X1, 2020 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , автомобіль марки MERCEDES BENZ SPRINTER 316, 2018 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , є спільним сумісним майном подружжя, оскільки набуте у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Враховуючи, що відповідач не заперечував цих обставин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність підстав для поділу вказаного майна між сторонами у рівних частинах по 1/2 частці кожному.

Крім того, встановивши, що на підставі ухвали Краматорського міського суду Донецької області від 22 квітня 2005 року про затвердження мирової угоди між сторонами, яка залишена без змін постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року у справі № 2-3817/05, ОСОБА_2 набув право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_9 , а рішенням Північно-Донбаського постійно діючого третейського суду від 18 грудня 2008 року № 43-03/08, враховуючи здійснені будівельні роботи внаслідок реконструкції цього об`єкта нерухомого майна, визнано за ОСОБА_2 право власності на нежиле приміщення магазину з ґанком площею 59,8 кв. м, вбудоване в жилий будинок, за адресою: АДРЕСА_6 , суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили, що на це майно не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.

В постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 734/2887/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 зазначено, що Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У справі, що переглядається, апеляційним судом було встановлено, що договори дарування грошей від 18 травня 2006 року та від 01 червня 2006 року були посвідчені нотаріусами, не є розірваними, нікчемними та не визнані в судовому порядку недійсними. В договорі дарування грошей від 18 травня 2006 року зазначено, що гроші (дарунок) надано для купівлі трикімнатної квартири АДРЕСА_7 , а в договорі дарування грошей від 01 червня 2006 року вказано, що гроші будуть використані на придбання квартири АДРЕСА_8 .

Апеляційним судом не встановлено обставин, які свідчили б про використання ОСОБА_2 прийнятих ним в дар грошових коштів не за призначенням, тобто не на купівлю квартир, а також матеріали справи не містять доказів наявності спору між дарувальниками та обдарованим щодо використання останнім цих коштів не за призначенням.

Отже, на підставі належним чином оцінених доказів, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що відповідачем спростована презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, а саме поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру загальною площею 36,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 та квартиру загальною площею 54,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , які були придбані у період шлюбу  ОСОБА_1 , однак за рахунок подарованих йому 18 травня 2006 року та 01 червня 2006 року коштів у розмірі 50 000 грн та 25 000 грн відповідно.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції (у незміненій після апеляційного перегляду частині) та апеляційний суд правильно визначилися з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 23 листопада 2023 року у справі № 712/4126/22, у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 1316/3987/12-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 29 квітня 2020 року усправі № 210/4854/15-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц, від 22 лютого 2021 року у справі № 264/2232/19, від 12 квітня 2023 року у справі №648/3137/15-ц, від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19, від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18, від 31 січня 2024 року усправі № 645/4165/21, від 19 лютого 2025 року у справі № 761/17817/19, від 19лютого 2025 року у справі № 369/5830/22, у постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-3037цс15, від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Вказані правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20 (провадження № 61-16181св20).

У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що при вирішенні спору по суті судами були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів.

Тому заявлена в касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованою.

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland»).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бідюк Яни Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2025 рокув незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович