СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2026 року м. Харків Справа № 913/112/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Тарасова І.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м.Київ (вх.2822 Л/2)
на рішення Господарського суду Луганської області від 05.12.2025 у справі №913/112/25 (повне рішення складено 05.12.2025, суддя Шеліхіна Р.М.) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м. Київ,
до відповідача Відділу освіти, культури, молоді та спорту Широківської сільської військової адміністрації Щастинського району Луганської області, селище Широкий Щастинського району Луганської області,
про стягнення 175 666,06 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" звернулося до Господарського суду Луганської області з позовом до Відділу освіти, культури, молоді та спорту Широківської сільської військової адміністрації Щастинського району Луганської області про стягнення заборгованості за природний газ згідно договору постачання природного газу №11-1120/21-БО-Т від 11.11.2021 у сумі 175 666,06 грн, з яких:
– 111 697,10 грн – основний борг;
– 22 046,26 грн – пеня;
– 8 410,06 грн – три проценти річних;
– 33 512,64 грн – інфляційні втрати.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на порушення відповідачем зобов`язань в частині своєчасної оплати за поставлений природний газ.
Рішенням Господарського суду Луганської області від 05.12.2025 у справі №913/112/25 позов задоволено частково. Стягнуто з Відділу освіти, культури, молоді та спорту Широківської сільської військової адміністрації Щастинського району Луганської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" основний борг у розмірі 106 068,74 грн, інфляційні втрати в розмірі 31 952,06 грн, 3% річних у розмірі 7 994,52 грн, пеню в розмірі 20 857,36 грн, а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 301,14 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Позивач з рішенням суду першої інстанції частково не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Господарського суду Луганської області від 05.12.2025 у справі № 913/112/25 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 8 793,38 грн, в тому числі: основного боргу у сумі 5 628,36 грн, пені у сумі 1 188,90 грн, трьох процентів річних у сумі 415,54 грн, інфляційних втрат у сумі 1 560,58 грн; прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" щодо стягнення 8 793,38 грн, у стягненні яких було відмовлено, – задовольнити; здійснити перерозподіл судових витрат за розгляд позовних вимог; судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на відповідача у справі.
Як вважає апелянт, оскаржуване рішення прийнято внаслідок неправильного застосування пунктів 1 та 3 частини першої статті 3, частин першої та другої статті 13, частин першої та другої статті 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України"; ст. 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України; внаслідок необґрунтованого застосування висновків Верховного Суду по справі №908/1162/23 від 03.10.2025, а саме: 
- суд застосував положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» в поточній редакції, однак не врахував, що до вказаного Закону вносились зміни, і в певний період діяли різні редакції Закону. Вказаний Закон, станом на лютий 2022 та до 20.03.2022, не визначав тимчасово окупованою територію де знаходиться відповідач;
- 15.03.2022 Верховна Рада прийняла Закон "Про внесення змін до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" (далі - також Закон №2138-IX), який набрав чинності 20.03.2022. Тільки після внесення цих змін режим тимчасової окупації перестав обмежуватися виключно територією Кримського півострова й став поширюватися на будь-які частини України, фактично захоплені або контрольовані державою-агресором під час воєнного стану;
- з 20.03.2022 законодавець установив гнучкий механізм застосування обмежень, передбачених статтями 13 і 13-1 Закону, дозволивши саме Кабінету Міністрів України поширювати дію цих положень на інші тимчасово окуповані території, визначені пунктом 3 частини першої статті 3 Закону, тобто ті, що визнаються такими в умовах воєнного стану рішенням РНБО, введеним у дію указом Президента України (пізніше в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України);
- Кабінет Міністрів України не ухвалював рішень про поширення дії положень статей 13 і 13-1 Закону на тимчасово окуповані території, визначені пунктом 3 частини першої статті 3 Закону, тому на теперішній час відсутні підстави поширення означених норм на територію України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими;
- рішення про визнання територій тимчасово окупованими, яке на момент виникнення спірних правовідносин відповідно до визначеного Кабінетом Міністрів України порядку приймалось Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, не може замінювати собою рішення Кабінету Міністрів України про введення обмежень, передбачених статтями 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»;
- судом проігноровано положення статті 58 Конституції України, якою встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі;
- у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2025 по справі №908/1162/23 не враховано, що для застосування обмежень, передбачених статтями 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», необхідним є не лише факт визнання відповідних територій тимчасово окупованими, а й наявність окремого рішення Кабінету Міністрів України про введення відповідних обмежень господарської діяльності на цих територіях;
- загальновідомий факт окупації певних територій сам по собі не може вважатися достатньою правовою підставою для застосування встановлених законом економічних обмежень. Ця обставина також не була врахована у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 жовтня 2025 року у справі №908/1162/23, у якій суд дійшов висновку про можливість застосування відповідних заборон без наявності спеціального рішення Кабінету Міністрів України щодо введення таких обмежень;
- постановою Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23 фактично ототожнено сам факт окупації території з підставою для автоматичного застосування обмежень, визначених статтями 13 та 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України". Водночас законодавство (як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на час постановлення ухвали від 05.11.2025 по справі №280/5808/23) в умовах воєнного стану передбачає обов`язкову наявність рішення Кабінету Міністрів України про поширення означених норм на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями;
- Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вирішив передати справу №280/5808/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою відступу від висновків щодо застосування вищевказаних норм права, викладених у раніше ухвалених постановах Касаційного господарського суду від 7 березня 2024 року у справі № 910/9680/23, від 23 жовтня 2025 року у справі №916/1650/23 та від 3 жовтня 2025 року у справі №908/1162/23. Відтак, станом на теперішній час відсутня усталена правова позиція Верховного Суду щодо застосування положень статей 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» до правовідносин, що виникли у зв`язку з тимчасовою окупацією окремих територій України після 24 лютого 2022 року;
- споживання газу відповідачем у спірний період відбулось за точками обліку, які належать відповідачу, що підтверджується даними з інформаційної платформи; відповідач мав виконувати свої зобов`язання, в тому числі припинити споживання газу, уникнувши нарахувань та сплати судового збору за вирішення спору в судовому порядку. 
Одночасно до апеляційної скарги апелянтом додано клопотання про зупинення провадження у справі (вх.№ 14901). У поданому клопотанні позивач просить зупинити провадження у справі № 913/112/25 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №280/5808/23 та оприлюднення повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого перегляду.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2025, для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Тарасова І.В.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.12.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" на рішення Господарського суду Луганської області від 05.12.2025 у справі №913/112/25. Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" на рішення Господарського суду Луганської області від 05.12.2025 у справі №913/112/25 постановлено здійснювати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (в порядку письмового провадження). Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв і клопотань по суті справи та з процесуальних питань, а також своїх заперечень щодо поданого позивачем клопотання про зупинення провадження у справі № 913/112/25 (вх.№14901) - 15 днів з дня вручення даної ухвали. Витребувано у Господарського суду Луганської області матеріали справи №913/112/25.
08.01.2026 матеріали справи №913/112/25 надійшли до Східного апеляційного господарського суду.
Відділ освіти, культури, молоді та спорту Широківської сільської військової адміністрації Щастинського району Луганської області правом, наданим ст.263 ГПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не надав. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч.3 ст.263 ГПК України).
Про розгляд справи №913/112/24 судом апеляційної інстанції відповідач повідомлявся шляхом направлення ухвали від 30.12.2025 в електронному вигляді до електронного кабінету. Довідка про доставку електронного листа долучена до матеріалів справи. Відтак, відповідач належним чином повідомлений про розгляд цієї справи Східним апеляційним господарським судом.
Розглянувши клопотання позивача про зупинення провадження у справі №913/112/25 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №280/5808/23 та оприлюднення повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого перегляду, колегія суддів зазначає про таке. 
Обґрунтовуючи клопотання апелянт зазначає, що предметом розгляду у даній справі є стягнення з відповідача заборгованості за спожитий природний газ за Договором постачання природного газу, в тому числі, за період після 25.02.2022.
Суд першої інстанції зупиняв провадження у справі №913/112/25 до закінчення перегляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду судового рішення у справі № 908/1162/23. 
08.10.2025 оприлюднено повний текст постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23.
Після поновлення провадження, господарський суд Луганської області ухвалив рішення від 05.12.2025 у справі № 913/112/25, з посиланням на постанову Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23. 
Разом з тим, зазначає апелянт, за результатами опрацювання відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, позивачем було встановлено, що Верховний Суд ухвалою від 05.11.2025 справу №280/5808/23 передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновків щодо застосування статей 13 та 13-1 Закону "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", викладених у постановах Верховного Суду від 07.03.2024 у справі №910/9680/23, від 23.10.2025 у справі №916/1650/23 та від 03.10.2025 у справі №908/1162/23. 
Посилаючись на предмет та підстави апеляційного оскарження, обставини та підстави передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи №280/5808/23, зокрема, щодо відступу, від висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, щодо поширення положень Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на території, що були тимчасово окуповані, починаючи з 24.02.2022 та щодо яких відсутнє окреме рішення Кабінету Міністрів України, апелянт вважає, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі №280/5808/23 матиме суттєве значення для вирішення питань у даній справі.
Колегія суддів зазначає, що за своєю суттю зупинення провадження у справі – це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення. Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.03.2025 у справі № 910/13175/23).
Господарський процесуальний кодекс України передбачає два види зупинення провадження у справі: обов`язковий, за наявності якого суд зобов`язаний зупинити провадження у справі на підставі ст. 227 ГПК України; необов`язковий (факультативний), коли зупинення провадження у справі є правом суду (ст. 228 ГПК України). 
Законодавець у вказаній ст. 228 ГПК України закріпив як право суду зупинити провадження у справі, так і фактично визначив умови, за яких це право може бути судом реалізованим. Так, за п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України суд може за заявою учасника справи, а також із власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
З аналізу п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України вбачається, що за його змістом таке право може бути реалізовано судом за наявності таких умов: 1) правовідносини є подібними; 2) палата, об`єднана палата, Велика Палата Верховного Суду здійснює перегляд справи (див. також постанови Верховного Суду від 31.01.2022 у справі №910/22748/16, від 05.07.2022 у справі №910/6807/21, від 04.06.2024 у справі № 902/924/23). 
Розглядаючи вищенаведені умови необхідно зазначити таке:
- зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, від 25.04.2018 у справі № 925/3/17, від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16, від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц, від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц, № 522/2110/15-ц та інші). Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, – також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, від 05.03.2025 у справі №910/13175/23);
- водночас, провадження у справі має зупинятись із чітким розумінням того, що підстава для зупинення провадження уже існує (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.03.2019 у справі №906/1349/15, постанову Верховного Суду від 09.12.2019 у справі № 910/22479/17).
Дотримуючись вищенаведеного принципу, Верховний Суд у п. 64 постанови від 22.10.2024 у справі №911/1683/23 дійшов висновку, що правових підстав для зупинення провадження у справі, що розглядається, немає, оскільки Велика Палата Верховного Суду на час розгляду цієї справи ще не прийняла до свого розгляду справу №911/906/23 з огляду на що відмовив у задоволенні клопотання скаржника про зупинення провадження у справі №911/1683/23.
Частиною 1 ст. 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, складовою якого є “правова передбачуваність” та “правова визначеність”. Принцип “правової визначеності” вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності як самих правових норм, так і того, як ці норми мають бути застосовані судами у подібних правовідносинах. Верховний Суд неодноразово зазначав, що забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Необхідно зазначити, що зупинення апеляційним господарським судом провадження у справі, за встановлених вищезазначених умов, згідно з п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України свідчить про дотримання цим судом норм процесуального права та принципу “правової визначеності”. Разом з тим, безпідставне зупинення провадження у справі призводить до порушення вимог процесуального законодавства, затягування строків розгляду справи і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить і про порушення положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.
Крім того, в Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднено ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2026 у справі №280/5808/23, якою вказану справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Слов`янський пух Україна” до Запорізької митниці про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Слов`янський пух Україна” на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року повернуто відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду.
Враховуючи викладене відсутні підстави для зупинення провадження у справі №913/112/25.
Інших підстав, передбачених ст.ст.227, 228 ГПК України щодо зупинення апеляційного провадження, заявником не наведено, а судом не встановлено.
Оскільки колегією суддів не встановлено підстав, з якими закон пов`язує право суду зупинити провадження у даній справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що клопотання позивача про зупинення провадження у справі задоволенню не підлягає.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке. 
Між Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, EIC-код 56Х930000010610Х, (далі – постачальник) та Відділом освіти, культури, молоді та спорту Широківської сільської військової адміністрації Щастинського району Луганської області, EIC-код 56XS00017QNLF008, (далі - споживач) укладено договір постачання природного газу від 11.11.2021 №11-1120/21-БО-Т (далі - договір), за умовами якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору (п. 1.1. договору).
Відповідно до п. 1.3. договору за цим договором може бути поставлений природний газ (за кодом згідно з УКТЗЕД 2711 21 00 00) власного видобутку (природний газ, видобутий на території України) та/або імпортований природний газ, ввезений на митну територію України.
У відповідності до п. 2.1. постачальник передає споживачу на умовах цього договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу у період з жовтня 2021 року по грудень 2022 року (включно), в кількості 22,800 тис. куб. метрів.
За умовами п. 2.3. договору підписанням цього договору споживач дає згоду постачальнику на включення його до Реєстру споживачів постачальника (надалі – Реєстр або Реєстр споживачів), розміщеного на інформаційній платформі Оператора ГТС відповідно до вимог Кодексу ГТС.
Згідно з п. 3.1. договору постачальник передає споживачу у загальному потоці природний газ у внутрішній точці виходу з газотранспортної системи. Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.
Приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу (п. 3.5. договору).
Пунктом 3.5.1. договору визначено, що споживач зобов`язується надати постачальнику не пізніше 5-го (п`ятого) числа місяця, наступного за розрахунковим періодом завірену належним чином копію відповідного акту надання послуг з розподілу/транспортування газу за такий період, що складений між Оператором(ами) ГРМ та/або Оператором ГТС та споживачем, на підставі даних комерційного вузла обліку споживача, відповідно до вимог Кодексу ГТС/Кодексу ГРМ.
На підставі отриманих від споживача даних та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС постачальник готує та надає споживачу два примірники акту приймання-передачі за відповідний розрахунковий період (далі також – акт), підписані уповноваженим представником постачальника (п. 3.5.2. договору).
Відповідно до п. 3.5.3. договору споживач протягом 2-х (двох) робочих днів з дати одержання акту зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акту, підписаний уповноваженим представником споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від його підписання.
У випадку неповернення споживачем підписаного оригіналу акту до 15-го (п`ятнадцятого) числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, а також у випадку розбіжностей між даними, отриманими від споживача відповідно до підпункту 3.5.1 цього пункту, та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим (узгодженим) відповідно до даних Інформаційної платформи Оператора ГТС та переданим у власність споживачу, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розраховується з урахуванням цін, визначених в розділі 4 цього договору (п. 3.5.4. договору).
Пунктом 3.6. договору передбачено, що звірка фактично використаного обсягу газу за цим договором на певну дату чи протягом відповідного розрахункового періоду ведеться сторонами на підставі даних комерційних вузлів обліку газу та інформації про фактично поставлений споживачу обсяг газу згідно з даними Інформаційної платформи Оператора ГТС.
В розділі 4 договору сторони погодили ціну природного газу.
Згідно з п. 4.1. договору ціна та порядок зміни ціни на природний газ, який постачається за цим договором, встановлюється наступним чином:
Ціна природного газу за 1000 куб. м газу без ПДВ – 13 658,42 грн, крім того податок на додану вартість за ставкою 20%, крім того тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи – 124,16 грн без ПДВ, коефіцієнт, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед у відповідному періоді на рівні 1,10 умовних одиниць, всього з коефіцієнтом – 136,576 грн, крім того ПДВ – 20%, всього з ПДВ – 163,89 грн за 1000 куб. м.
Всього ціна газу за 1000 куб. м з ПДВ, з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу, за цим договором становить 16554,00 грн (п. 4.1. договору).
Загальна вартість цього договору на дату укладання становить 314526,00 грн, крім того ПДВ – 62 905,20 грн, разом з ПДВ – 377431,20 грн (п. 4.3. договору).
Пунктом 5 договору сторони погодили порядок та умови проведення розрахунків.
У договорі передбачено, що оплата за природний газ за відповідний розрахунковий період (місяць) здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку: 70% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу – до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється споживачем до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому споживач повинен був сплатити 70% грошових коштів за відповідний розрахунковий період. У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4. пункту 3.5. цього договору. Споживач має право здійснити оплату та/або передоплату за природний газ протягом періоду поставки або до початку розрахункового періоду (п. 5.1. договору).
Оплата за природний газ здійснюється споживачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений в розділі 14 цього договору.
Споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 5.1 цього договору (п. 5.3 договору).
Пунктом 6.2 договору визначені обов`язки споживача, зокрема, споживач зобов`язаний самостійно контролювати власне використання природного газу за цим договором і своєчасно коригувати замовлені обсяги шляхом підписання додаткової угоди; прийняти газ на умовах цього договору, своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим договором.
Відповідно до п. 13.1. договору, даний договір набирає чинності з дати його укладання і діє в частині поставки газу до 31 грудня 2022 року включно, а в частині розрахунків – до повного їх виконання. 
На виконання умов укладеного сторонами договору позивач у період з листопада 2021 року по лютий 2022 року передав у власність відповідача природний газ в об`ємі 12 149,44 м3 на загальну суму 201121,77 грн, про що зазначено в актах приймання-передачі природного газу:
– від 31.01.2022 в об`ємі 4,34822 тис.куб.м природного газу на суму 71 980,42 грн (акт не підписаний з боку відповідача);
– від 28.02.2022 в об`ємі 2,86922 тис.куб.м природного газу на суму 47 497,06 грн (акт не підписаний з боку відповідача), 
та в інформації щодо остаточної алокації відборів споживача з EIC-кодом 56XS00017QNLF008 в період з 18.11.2021 по 30.11.2021 в об`ємі 1535,00 м3, в період з 01.12.2021 по 31.12.2021 в об`ємі 3397,00 м3 , з 01.01.2022 по 31.01.2022 в об`ємі4348,22 м3, з 01.02.2022 по 28.02.2022 в об`ємі 2869,22 м3 природного газу.
Звертаючись до суду позивач зазначав, що в порушення умов договору, отриманий природний газ оплачено відповідачем частково в розмірі 89424,67 грн. Решта заборгованості у розмірі 111 697,10 грн відповідачем не сплачена.
Вказані обставини стали підставою звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 111697,10 грн. 
Крім цього, позивачем на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України заявлено до стягнення 3% річних у сумі 8410,06 грн за період з 16.03.2022 по 30.09.2024, інфляційні втрати в сумі 33 512,64 грн за період з 01.04.2022 по 30.09.2024, а також пеню в сумі 22 046,26 грн за період з 16.03.2022 по 15.10.2022.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції визнав доведеним, що за умовами договору відповідач повинен був виконати покладене на нього зобов`язання з оплати поставленого йому позивачем природного газу за січень 2022 року у строк до 15.03.2022 загальною вартістю 71 980,42 грн. 
Зважаючи на те, що 21.12.2021 позивачем було попередньо частково сплачено вартість поставленого в січні 2021 року природного газу в сумі 7 780,38 грн, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу за січень 2022 року загальною вартістю 64 200,04 грн визнано судом першої інстанції такими, що підлягають задоволенню.
Щодо заборгованості за лютий 2022 року суд встановив, що з 24.02.2022 територія, де розташований відповідач, вже перебувала в окупації, а отже постачання та стягнення за поставлений газ за цей період є неправомірним. За таких підстав, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимоги про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 106 068,74 грн, а також інфляційних втрат та 3% річних з урахуванням часткового задоволення основної заборгованості. 
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог у розмірі 8 793,38 грн, з яких: 5628,36 грн – основний борг, 1188,90 грн –пеня, 415,54 грн - 3% річних та інфляційні втрати у розмірі 1560,58 грн, є предметом апеляційного перегляду.
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає таке.
Спір між сторонами виник через невиконання відповідачем грошових зобов`язань з оплати поставленого ТОВ "ГК "Нафтогаз Трейдинг" природного газу за договором постачання природного газу №11-1120/21-БО-Т від 11.11.2021 та застосування наслідків порушення відповідних грошових зобов`язань у вигляді стягнення нарахованих 3% річних, інфляційних та пені.
Беручи до уваги правову природу укладеного договору №11-1120/21-БО-Т від 11.11.2021, кореспондуючі права та обов`язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом за нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ч.2 ст.712 якого передбачає можливість застосування загальних положень про купівлю-продаж, враховуючи також особливості законодавства у сфері газопостачання.
Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
Згідно з частинами 1, 2 статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. 
До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Правове регулювання технічних, організаційних, економічних та правових засад функціонування газотранспортної системи України здійснюється Кодексом Газотранспортної системи, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 року за №1378/27823 (далі - Кодекс ГТС).
Відповідно до пункту 1 глави 2 розділу IV Кодексу ГТС з метою уніфікації та однозначної ідентифікації суб`єктів ринку природного газу та точок комерційного обліку, розміщених на об`єктах газової інфраструктури, та для забезпечення спрощення процедур зміни постачальників природного газу та електронного обміну даними між суб`єктами ринку природного газу, на національному рівні використовується система кодування, рекомендована Європейською мережею операторів газотранспортних систем (ENTSOG). 
Згідно з пунктом 4 глави 2 розділу IV Кодексу ГТС оператор газорозподільної системи присвоює EIC-коди всім споживачам, що приєднані до газорозподільної системи відповідного оператора та відповідних ЕІС-кодів їх точок комерційного обліку (за необхідності).
У пункті 1 глави 3 розділу IV Кодексу ГТС передбачено, що для забезпечення електронної взаємодії та документообігу між суб`єктами ринку природного газу, у тому числі для організації замовлення та супроводження послуг транспортування природного газу в умовах добового балансування газотранспортної системи, а також між суб`єктами ринку природного газу та операторами торгових платформ оператор газотранспортної системи зобов`язаний створити та підтримувати функціонування інформаційної платформи.
Інформаційна платформа має бути доступною всім суб`єктам ринку природного газу та операторам торгових платформ у межах їх прав, визначених цим Кодексом, для забезпечення ними дій, пов`язаних із укладанням угод за короткостроковими стандартизованими продуктами, замовленням, наданням та супроводженням послуг транспортування природного газу, у тому числі для подання номінацій/реномінацій, перевірки величин грошових внесків (фінансової гарантії), а також інших дій, передбачених цим Кодексом.
Для вчинення вищезазначених дій веб-додаток інформаційної платформи має бути доступним у мережі Інтернет цілодобово, сім днів на тиждень (п. 2 глави 3 розділу IV Кодексу ГТС).
За умовами договору постачання природного газу №11-1120/21-БО-Т від 11.11.2021, ЕІС-код відповідача 56XS00017QNLF008. 
Факт поставки позивачем відповідачеві природного газу в січні 2022 року в обсязі 4348,22 м3 на суму 71980,42 грн та в лютому 2022 року в обсязі 2869,22 м3 на суму 47497,06 грн підтверджується інформацією щодо остаточної алокації відборів споживача з EIC-код 56XS00017QNLF008 в період з 18.11.2021 по 01.03.2022, згідно умов п. 3.5, п. 3.5.4, п. 5.1, укладеного сторонами договору. 
Крім того, позивачем до матеріалів справи надано лист ТОВ “Оператор ГТС України” від 01.11.2024 №ТОВВИХ-24-16724, з якого вбачається, що обсяг природного газу, використаний споживачем з ЕІС-кодом 56XS00017QNLF008 за період з 18.11.2021 по 01.03.2022 та внесений в алокацію постачальника ТОВ “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” (ЕІС-кодом 56X930000010610X), становить:
– з 18.11.2021 по 30.11.2021 – 1 535,00 м3; 
– з 01.12.2021 по 31.12.2021 – 3 397,00 м3;
– з 01.01.2022 по 31.01.2022 – 4 348,22 м3;
– з 01.02.2022 по 28.02.2022 – 2 869,22 м3;
– з 01.03.2022 – 0,00 м3.
Таким чином, у листі ТОВ “Оператор ГТС України” підтверджено зазначені позивачем обсяги переданого відповідачу природного газу за січень-лютий 2022 року. Дані алокації постачальника щодо отримання споживачем іншого обсягу природного газу за договором відповідачем не спростовано. 
Судом першої інстанції правомірно враховано, що за умовами п. 3.5.2. договору, на підставі отриманих від споживача даних та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС, постачальник готує та надає споживачу по два примірники акту приймання-передачі за відповідний розрахунковий період (далі також – акт), підписані уповноваженим представником постачальника.
За умовами п.п. 3.5.4 договору у випадку неповернення споживачем підписаного оригіналу акту до 15-го (п`ятнадцятого) числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, а також у випадку розбіжностей між даними, отриманими від споживача відповідно до підпункту 3.5.1 цього пункту, та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим (узгодженим) відповідно до даних Інформаційної платформи Оператора ГТС та переданим у власність споживачу, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розраховується з урахуванням цін, визначених в розділі 4 цього договору.
У договорі передбачено, що оплата за природний газ за відповідний розрахунковий період (місяць) здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку: 70% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу – до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється споживачем до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому споживач повинен був сплатити 70% грошових коштів за відповідний розрахунковий період. У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4. пункту 3.5. цього договору. Споживач має право здійснити оплату та/або передоплату за природний газ протягом періоду поставки (п.5.1. договору).
За таких обставин, за умовами договору відповідач повинен був виконати покладене на нього зобов`язання з оплати поставленого йому позивачем природного газу за січень 2022 року у строк до 15.03.2022 загальною вартістю 71 980,42 грн. 
21.12.2021 позивачем було попередньо частково сплачено вартість поставленого в січні 2021 року природного газу в сумі 7780,38 грн, що підтверджується інформацією АТ “Державний ощадний банк України” № 77/4-11/136142/2024 від 04.11.2024 про надходження коштів за період з 11.11.2021 по 30.10.2024. 
Отже, доведеною та не спростованою відповідачем є заявлена позивачем до стягнення сума основного боргу у розмірі 64200,04 грн за січень 2022 року. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу за січень 2022 року загальною вартістю 64200,04 грн є обґрунтованими та такими, що правомірно задоволені судом першої інстанції. 
У частині задоволених позовних вимог рішення Господарського суду Луганської області ТОВ “ГК “Нафтогаз Трейдинг” не оскаржується та, відповідно, у силу приписів ч.1 ст.269 ГПК України, судом апеляційної інстанції не перевіряється. 
Поряд з цим, узагальнені доводи апеляційної скарги ТОВ “ГК “Нафтогаз Трейдинг” зводяться до непогодження апелянта щодо часткової відмови у позові в частині стягнення вартості природного газу, поставленого відповідачу у лютому 2022 року. 
Місцезнаходженням відповідача згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань та договору є: Луганська обл., Щастинський р-н, селище Широкий, вул. Центральна, будинок 1. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 №1364 “Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією” визначено, що перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій.
28.02.2025 Міністерством розвитку громад та територій України був прийнятий наказ №376, яким затверджено «Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», яким визначено, що датою початку тимчасової окупації Широківської селищної територіальної громади є 24.02.2022. 
Така дата була визначена і в Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженому Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу №309 від 22.12.2022. 
Тобто, як правомірно враховано судом першої інстанції, спірний період утворення боргу в цій справі частково охоплює час (з 24.02.2022 по 28.02.2022), з якого за даними вказаного вище Переліку №376 територія місцезнаходження відповідача є окупованою, що має правові наслідки, обумовлені чинним законодавством.
Відповідно до ст. 13-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” (далі -Закон) положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями. 
В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями. 
На період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено, за винятком випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті. 
Переміщення товарів, маркування (етикетування) яких свідчить про вироблення таких товарів на тимчасово окупованій території, забороняється, крім речей, які віднесені до особистих речей, що переміщуються у ручній поклажі та/або супроводжуваному багажі відповідно до частин третьої та четвертої цієї статті. 
Контроль в`їзду-виїзду з метою виявлення, запобігання переміщенню товарів на тимчасово окуповану територію та з такої території в межах контрольних пунктів в`їзду-виїзду, а також поза межами контрольних пунктів в`їзду-виїзду проводять уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України.
Колегія суддів звертає увагу на те, що Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду переглянув у касаційному порядку постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2023 у справі №908/1162/23 про стягнення боргу за спожитий у листопаді-грудні 2022 року обсяг електроенергії на об`єкті, який знаходиться у місті Мелітополі.
Об`єднана палата зазначила, що у справі № 908/1162/23, як і у справі №910/9680/23 (від висновків Верховного Суду у якій пропонується відступити), йдеться про діяльність, що підпадає під ознаки, наведені у частині другій статті 13-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України”; окрім того, в обох справах йдеться про території, окуповані з лютого 2022 року, за відсутності окремого рішення Кабінету Міністрів України щодо територій, тимчасово окупованих, починаючи з 24 лютого 2022 року. Тобто правовідносини у цих справах є подібними за критерієм здійснення господарської діяльності на тимчасово окупованій території і доводи касаційної скарги ґрунтуються на застосуванні тих самих приписів Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України”.
Предметом розгляду Об`єднаною палатою було питання застосування частини 2 статті 13 та частини 2 статті 13-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” до правовідносин, які виникли у період з лютого 2022 року по грудень 2022 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 06.12.2022 № 1364 “Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією” та затвердження Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу № 309 “Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією”.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 3 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” (далі - Закон № 1207-VII) для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (пункт 1); інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (пункт 3).
Так, у справі №908/1162/23 Верховний Суд, залишаючи постанову суду апеляційної інстанції про відмову в позові без змін, зокрема дійшов висновку, що Законом України “Про внесення змін до Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану від 16.11.2022 №2764-ІХ частину третю статті 1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” було викладено в редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Діюча редакція цієї норми (у відповідності до змін, внесених Законом України “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно” № 3050-IX від 11.04.2023) вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Як зазначила Об`єднана палата, з 07.05.2022 ні пункт 7 частини першої статті 1-1, ні пункт 1 частини третьої статті 3 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
06.12.2022 Кабінет Міністрів України затвердив постанову “Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією”, відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.
Однак у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 №2217-ІХ “Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України” правовий статус тимчасово окупованої території РФ в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України”, має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.
З огляду на викладене, у постанові у справі №908/1162/23 Об`єднана палата дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові у справі №910/9680/23 про поширення положень ст.13-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України (п.7.26 постанови).
Означеним спростовуються доводи апелянта про те, що для територій, визнаних тимчасово окупованими під час воєнного стану (п.3 ч.1 ст.3 Закону), дія заборони на переміщення товарів та на здійснення господарської діяльності може бути встановлена лише за рішенням Кабінету Міністрів України. 
Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, відповідно до положень ч.4 ст.236 ГПК України, оскільки правовідносини у справах є подібними за змістовим критерієм.
Крім того, враховуючи, що окупація території місцезнаходження відповідача з 24.02.2022 є загальновідомим фактом (підтвердженим до того ж Кабінетом Міністрів України), а також положення ст.13-1 Закону №1207-VII, позивач у період з 24.02.2022 не мав права здійснювати господарську діяльність щодо постачання на окуповану територію товарів і послуг, у тому числі природного газу відповідачу.
За інформацією, що міститься у роздруківці “Попередні/остаточні відбори ПГ з 01.01.2022 по 28.02.2022” відповідачем спожито 2869,22 куб.м природного газу, зокрема, 24.02.2022 обсягом 150,00 куб.м та 28.02.2022 обсягом 190,00 куб.м. 
Разом з цим, як встановлено вище, з 24.02.2022 територія, де розташований відповідач, вже перебувала в окупації, а отже постачання та стягнення за поставлений газ за цей період є неправомірним.
Отже, з урахуванням встановлених у справі обставин, що свідчать про безпідставне включення позивачем до розрахунку основної заборгованості спожитого відповідачем газу у період з 24.02.2022 по 28.02.2022, за лютий 2022 року з відповідача підлягає стягненню 41 868,70 грн, а саме: 2,86922 тис. куб.м (загальні показники алокації за лютий 2022 року) – (150 +190 куб.м (показники алокації за 24.02.2022 - 28.02.2022) = 2,52922 тис. куб.м. 
2,52922 тис. куб.м х 16554,00 грн (вартість 1000 куб. м. з ПДВ) = 41 868,70 грн (з ПДВ).
Таким чином, стягненню з відповідача за лютий 2022 року підлягає основний боргу у розмірі 41 868,70 грн. 
У стягненні основного боргу за період 24.02.2022 - 28.02.2022 у розмірі 5628,36 грн (150,00 куб. м +190,00 куб. м) х 16554,00 грн = 5628,36 грн) має бути відмовлено.
Отже висновок місцевого господарського суду про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 106 068,74 грн основного боргу є законним та обґрунтованим.
Також у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором позивач просив суд стягнути з відповідача:
пеню - 12 013,32 грн,
3% річних – 4 903,40 грн
інфляційні втрати - 20 342,99 грн за зобов`язаннями січня 2022 року та 
пеню - 10 032,94 грн, 
3 % річних – 3 506,66 грн 
інфляційні втрати - 13 169,65 грн за зобов`язаннями лютого 2022 року.
Приписами ч.1 ст.530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Вимога сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Пунктом 7.2. договору передбачено, що у разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно пункту 5.1. та/або строків оплати за пунктом 8.4. цього договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню в розмірі подвійної облікової стави Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.
Колегія суддів, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок пені на суму 12 013,32 грн, за зобов`язаннями січня 2022 року за період з 16.03.2022 по 15.09.2022, 3 % річних у сумі 4 903,40 грн за період з 16.03.2022 по 30.09.2024, інфляційних втрат в сумі 20 342,99 грн за зобов`язаннями січня 2022 року за період з 01.04.2022 по 30.09.2024, дійшла висновку, що він є арифметично правильним. 
Крім того, здійснивши перевірку заявлених позивачем вимог про стягнення пені за період 16.04.2022 - 02.06.2022, інфляційних втрат за період з 01.05.2022 по 30.09.2024, 3% річних з 16.04.2022 по 31.12.2023 за зобов`язаннями лютого 2022 року, у межах періодів заявлених позивачем, а також з урахуванням часткового задоволення основної заборгованості в сумі 41868,70 грн, колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розрахунком, оскільки такі розрахунки є арифметично вірними та узгоджуються із законодавчими приписами та умовами договору. 
Отже, про наявність підстав для стягнення з відповідача за лютий 2022 року пені в розмірі 8844,04 грн, 3 % річних у розмірі 3091,12 грн, а також інфляційних втрат у сумі 11609,07 грн, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів.
З огляду на викладене у сукупності, висновок Господарського суду Луганської області про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в загальній сумі 166 872,68 грн, з яких: основний борг – 106 068,74 грн, пеня – 20 857,36 грн, 3 % річних – 7 994,52 грн, інфляційні втрати – 31 952,06 грн та відмову у решті позову, є законним та обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині не спростовують, а тому не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України". Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Відтак, враховуючи, що апеляційний господарський суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, які (доводи і вимоги апеляційної скарги) у даному випадку не підтверджують ухвалення оскаржуваного рішення із порушеннями, визначеними ст.277 ГПК України в якості підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог у порядку ч.4 ст.269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.
За змістом ст.129 вказаного Кодексу такий результат апеляційного перегляду має наслідком віднесення на рахунок скаржника витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Луганської області від 05.12.2025 у справі №913/112/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повну постанову складено 27.02.2026

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Я.О. Білоусова 

Суддя І.В. Тарасова