ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року
м. Київ

справа № 207/5454/24
провадження № 51-3190 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою засудженого на вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 березня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2025 року стосовно 
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Дніпродзержинська 
Дніпропетровської області, який зареєстрований 
та проживає за адресою: 
АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області вироком від 05 березня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2025 року, засудив ОСОБА_6 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76цього Кодексу.
За вироком суду  ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 21:10 ОСОБА_6 керував технічно справним автомобілем «Opel Vectra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 65 км/год на вул. Січеславський шлях у м. Кам`янське Дніпропетровської області.
Під час руху ОСОБА_6 грубо порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, 2.3 «б», 12.4, 12.9 «б», 19.3 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), будучи засліпленим світлом фар зустрічного автомобіля, не зупинився, був неуважним до дорожньої обстановки та її змін, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в порушення вимог пунктів 4.4, 4.7 ПДР рухався по середині проїзної частини вищезазначеної вулиці в зустрічному напрямку.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пішохід ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди.
Допущені ОСОБА_6 порушення вимог п. 19.3 ПДР знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням ДТП та її наслідками.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
Засуджений ОСОБА_6 , не погодившись із судовими рішеннями через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, подав касаційну скаргу, в якій просить їх змінити, виключити призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. 
Свої вимоги засуджений мотивує тим, що суди, призначаючи додаткове покарання: 
- не навели в судових рішеннях належних і достатніх мотивів та підстав для його застосування;
- не надали належної оцінки тому, що ДТП сталась у результаті грубого порушення ПДР потерпілим;
- не врахували того, що він на час ДТП не знаходився у стані алкогольного сп`яніння, раніше не притягувався до відповідальності за порушення ПДР, працює у ТОВ «Укрпром-Буд» на посаді машиніста крана автомобільного.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги, просив залишити оскаржувані судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Положенням ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у судових рішеннях, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК, розмір і вид призначеного за цією нормою закону основного покарання, а також звільнення від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 цього Кодексу в касаційному порядку не оспорюються. 
Засуджений ОСОБА_6 у поданій касаційній скарзі порушує питання про невідповідність призначеного додаткового покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості.
Колегія суддів не погоджується з цими твердженнями засудженого з огляду на таке. 
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Відповідно до ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів, яке буде відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. 
Санкцією ч. 2 ст. 286 КК передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок щодо виду й міри покарання ОСОБА_6 , врахував: 
- ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення та наслідки, що настали;
- наявність обставин, що пом`якшують покарання, - щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільного відшкодування шкоди потерпілій, та відсутність обставин, що його обтяжують;
- відсутність претензій зі сторони потерпілої;
- дані про особу обвинуваченого: ОСОБА_6 раніше не судимий, має на утриманні малолітню дитину та матір пенсійного віку;
- відношення ОСОБА_6 до вчиненого,
тобто дотримався вимог статей 50, 65-67 КК. 
Водночас з огляду на вищезазначені обставини місцевий суд дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі положення ст. 75 КК.
При цьому, суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом, зваживши на те, що ОСОБА_6 працює машиністом крана автомобільного, керування транспортним засобом є його професією, дійшов висновку про те, що сукупність усіх фактичних обставин справи свідчить про те, що обрання обвинуваченому покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як засудженим, так і іншими особами.
Крім того, суд зазначив про те, що застосування до ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в майбутньому буде спонукати останнього до підвищення своїх навичок у керуванні транспортним засобом, оскільки допущені ним істотні порушення ПДР спричинили загибель потерпілого ОСОБА_7 .
Під час апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції, у відповідності до вимог статей 370, 404, 405, 407, 412-414, 419 КПК, належним чином перевірив доводи апеляційної скарги захисника про безпідставне призначення ОСОБА_6 додаткового покарання, які за своїм змістом є аналогічними до доводів касаційної скарги засудженого, дав на них вичерпні відповіді, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції погодився із видом і розміром призначеного обвинуваченому покарання та наявністю обґрунтованих підстав для звільнення ОСОБА_6 від його відбування з випробуванням на підставі положення ст. 75 КК.
Водночас суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи захисника про можливість не позбавляти ОСОБА_6 права керувати транспортними засобами та не знайшов підстав для їх задоволення з огляду на тяжкість наслідків, що настали в результаті порушення обвинуваченим ПДР, а саме спричинення смерті потерпілого.
При цьому суд апеляційної інстанції погодився із позицією суду першої інстанції про те, що застосування до ОСОБА_6 , який працює машиністом крана автомобільного, що є його професією, додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в майбутньому буде спонукати останнього до підвищення своїх навичок у керуванні транспортним засобом, оскільки допущені ним істотні порушення ПДР спричинили загибель потерпілого.
Колегія суддів касаційного суду вважає рішення судів першої та апеляційної інстанцій достатньо аргументованими, а призначене ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, тобто в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК, - справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів як ним, так і іншими особами.
Також це покарання не буде становити надмірний тягар для засудженого, відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Щодо доводів засудженого про зміну судових рішень шляхом виключення рішення про призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то Суд не знаходить підстав для їх задоволення, з огляду на конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу ОСОБА_6 , які вже були враховані судами першої та апеляційної інстанцій при призначенні обвинуваченому покарання.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питання правильності призначеного ОСОБА_6 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу засуджений у касаційній скарзі не зазначив.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 березня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2025 року стосовно нього - без зміни.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1   ОСОБА_2 ОСОБА_3