Справа № 473/6810/25

РІШЕННЯ
іменем України

"06" квітня 2026 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області 
у складі: головуючого судді Ротар М.М.
за участі секретаря судового засідання Ніколаєнко Г.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

встановив:

в грудні 2025 року представник позивача Вуїв О.В. через систему «Електронний суд» звернулася до суду з позовом до відповідача Вознесенської міської ради, в якому просила визнати частково недійсним та скасувати свідоцтво на право власності на житло від 31.05.1993р. на квартиру АДРЕСА_1 - в частині включення ОСОБА_2 до співвласників даної квартири, яким вона належить на праві спільної сумісної власності. Також просила визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/3 частину квартири після її смерті, на 1/3 частину квартири, яку вона успадкувала за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не оформила своїх спадкових прав на неї, та на 1/3 частину квартири, яку вона успадкувала після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , але не оформила своїх спадкових прав на неї.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вона є спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_3 та прийняла спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу на підставі якої заведена спадкова справа №1/2025.
Однак нотаріусом було роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видати неможливо у зв`язку з тим, що свідоцтво на право власності на житло на квартиру неможливо прийняти як правовстановлюючий документ, оскільки воно видане на померлу особу і неможливо встановити частки співвласників. 
Ухвалою суду від 02 січня 2026 року відкрито провадження у справі та справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 20 лютого 2026 року закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті.
Позивач в підготовче судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Вуїв О.В. надала суду заяву, в якій просить розглянути справу у їх відсутність, задовольнити вимоги з викладених у позові підстав.
Від представника Вознесенської міської ради до суду надійшла заява про розгляд справи без участі, проти задоволення позовних вимог не заперечують.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення, виходячи з наступного.
В судовому засіданні було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 . (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 , видане 17 грудня 2024 р.)
На випадок своєї смерті ОСОБА_3 склала 02.03.2024 року заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області, яким все належне їй майно заповідала позивачу ОСОБА_1 .
Позивач ОСОБА_1 як спадкоємець за заповітом прийняла спадщину шляхом подання до нотаріуса заяви про її прийняття, та приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Кучеровою Н.М. було заведено спадкову справу №1/2025. 
В судовому засіданні було встановлено, що 31.05.1993р. органом приватизації Вознесенської міської ради було видане свідоцтво на право власності на житло стосовно квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , - на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .
Свідоцтво було видане на підставі розпорядження №589 від 31.05.1993р та зареєстроване в КП «Вознесенське МБТІ» 14.07.1993 за №8213.
28 листопада 2025 року приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Кучеровою Н.М. позивачу ОСОБА_1 було надано роз`яснення про неможливість оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що свідоцтво на право власності на житло на квартиру неможливо прийняти як правовстановлюючий документ, оскільки воно видане в тому числі на ОСОБА_6 , яка на час його видачі померла, і неможливо встановити частки співвласників. Враховуючи вищезазначене нотаріусом було рекомендовано звернутися до суду з питання визнання права власності на квартиру в порядку спадкування. 
Так, судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва на право власності на житло власниками квартири АДРЕСА_1 були ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .
Разом з тим, ОСОБА_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто за день до прийняття розпорядження №589 від 31.05.1993 та видачі свідоцтва про право власності на житло.
Відповідно до ч. 1ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.
Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (ч 4ст. 25 ЦК України, ч.2 ст.9 ЦК України 1963р).
Таким чином, оскільки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 померла, то вона була безпідставно включена як співвласник квартири АДРЕСА_1 до свідоцтва на право власності на житло, яке було видане 31 травня 1993 року, оскільки цивільна правоздатність її припинилася у зв`язку зі смертю, а тому в цій частині Свідоцтво про право власності на житло підлягає визнанню недійсним. 
За такого, вказана квартира належала на праві спільної сумісної власності трьом співвласникам - ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Докази, що участь когось з учасників спільної сумісної власності у надбанні майна була більшою або меншою відсутні, а тому частка кожного з них в квартирі є рівною часткам інших співвласників та становить 1/3 частку цього майна.
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .(свідоцтво про смерть серія НОМЕР_2 , видане 09 січня 2024 року).
Спадкоємицею за законом після смерті ОСОБА_4 стала його дочка - ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину, так як постійно проживала разом з ним на час відкриття спадщини, що підтверджується копією будинкової, яка міститься в матеріалах справи.
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, до складу якої ввійшла частка в квартирі АДРЕСА_1 . Проте, за свого життя ОСОБА_8 не оформила свої спадкові права на цю частку в квартирі, успадковану нею після смерті свого батька ОСОБА_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 . (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_3 , видане 22 лютого 1994 року).
Спадкоємицею за законом стала його дружина - ОСОБА_3 , яка прийняла після нього спадщину, так як проживала разом з ним на час відкриття спадщини.(копія будинкової книги, Витяг № 862/01105/07 про зареєстрованих у житловому приміщення осіб). 
Так, згідно ст. 529 ЦК УРСР (норми Закону, які діяли станом на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_3 ) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
У частинах 1, 2ст. 549 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Прийняття спадщини врегульованост.. 548 Цивільного Кодексу УРСР, де зазначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Проте, за свого життя ОСОБА_8 не оформила свої спадкові права на цю частку в квартирі, успадковану нею після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 . 
Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном (ч. 1 ст. 86 ЦК України 1960 року (чинного на час набуття майна)).
Згідно ст. 112 ЦК України 1960 року майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.
Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).
Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22 грудня 1995 року розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.
Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.
Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-ХП«Про приватизацію державного житлового фонду»). 
Частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.
Таким чином, до складу спадщини ОСОБА_3 ввійшла квартира по АДРЕСА_1 , а саме: її особиста частка в ній, яка належала їй на підставі свідоцтва на право власності на житло від 31.05.1993, частка, успадкована нею після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на яку вона не оформила свої спадкові права, частка, успадкована нею після смерті чоловіка ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , на яку вона не оформила свої спадкові права.
У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 вказано, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
За змістом ст. 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.
З урахуванням зазначеного, визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень ст. 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.
Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18, від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18, від 14 серпня 2024 року у справі №522/3974/20 та багатьох інших.
Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
Спадкування здійснюється за заповітом, а в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини - за законом (ст.ст. 1217, 1223 ЦК України).
Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України).
Відповідно до ст.ст. 1268-1270 ЦК України для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець прийняв її в шестимісячний строк в порядку, передбаченому законом.
Позивачка, як спадкоємець за заповітом, належним чином прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , яка в свою чергу прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 , але не оформила своїх спадкових прав на його частку в квартирі, та прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_4 , але не оформила своїх спадкових прав на його частку в квартирі.
За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див.: mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження №14-144цс18).
Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20, провадження № 11-416заі20).
Задоволення судом позовної вимоги має, з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права), дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач.
Умовою переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Згідно з частинами першою, другою пункту першого статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, і способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення права власності в нотаріальному порядку (див. постанову Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі № 450/3258/17 (провадження № 61-13688св21)).
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).
Разом з тим, спадкоємцю може належати в порядку спадкування лише те майно, право на яке за життя набув спадкодавець.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 332/2880/18 (провадження № 61-11768св20).
Враховуючи викладені обставини, виходячи з того, що позивачка має право на спадщину, проте не має іншої можливості оформити свої спадкові права, зокрема через органи нотаріату, тому її право підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , а саме: на 1/3 частку квартири після її смерті, на 1/3 частку квартири, яку вона успадкувала за законом після смерті батька ОСОБА_4 , але не оформила свої спадкові права, та на 1/3 частку квартири, яку вона успадкувала за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5 , але не оформила свої спадкові права.
Відповідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір сплачено позивачем при подачі позову, вимог про стягнення судового збору з відповідачів позивачем суду не заявлено.
Керуючись ст.ст.12,13,76-83,259,263- 265,268,272,273 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, - задовольнити. 
Визнати частково недійсним свідоцтво на право власності на житло, видане 31 травня 1993 року на квартиру АДРЕСА_1 - в частині включення ОСОБА_2 до співвласників даної квартири, яким вона належить на праві спільної сумісної власності. 
Визнати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання зареєстровано АДРЕСА_3 ) право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
Повний текст рішення складено 06 квітня 2026 року.

Суддя М.М. Ротар