ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/9268/17	Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л. 	
Провадження № 22-ц/817/404/26 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Храпак Н. М., 
секретар - Дідух М.Є. 
з участю представника ОСОБА_1 - адвоката Магдич О.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — адвоката Магдич Ольги Олександрівни на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 3 лютого 2026 року, постановлену суддею Дзюбичем В.Л. у справі №607/9268/17 за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, 

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий 24 травня 2023 року на примусове виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 вересня 2018 року у справі № 607/9268/17.
Заяву обґрунтовано тим, що на підставі зазначеного виконавчого листа 22 червня 2023 року було відкрито виконавче провадження №72093158, предметом якого було звернення стягнення на належне ОСОБА_1 іпотечне майно з метою погашення заборгованості за кредитними договорами перед АТ «УкрСиббанк».
Разом з тим, в межах виконавчого провадження №72093158 державним виконавцем жодних фактичних виконавчих дій не вчинялося, зокрема, не проводилися опис, оцінка та реалізація предмета іпотеки, а саме провадження тривалий час залишалося без руху.
Водночас, поза межами виконавчого провадження між ОСОБА_1 та АТ «УкрСиббанк» було досягнуто домовленості щодо врегулювання заборгованості, у зв`язку з чим банк погодив остаточний розмір боргу у сумі 443 000 грн, який заявник добровільно сплатив у повному обсязі 15 травня 2025 року.
В подальшому, за заявою стягувача виконавчий лист було повернуто стягувачу, однак незважаючи на фактичне виконання зобов`язання, виконавчий документ формально залишається чинним, а також виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору.
Посилаючись на те, що обов`язок ОСОБА_1 перед стягувачем припинено у зв`язку з добровільним виконанням, заявник вважає наявними підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Крім цього, у листопаді 2025 року заявник ОСОБА_1 подав заяву про додаткове обгрунтування вимог про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, вказавши, що у справі №607/9268/17 було видано три оригінали виконавчих листів, отже, два з них видані помилково, з порушенням вимог ст. 431 ЦПК України. Оригінальним та таким, що відповідає вимогам закону, є лише первинний виконавчий лист, що був виданий 1 серпня 2019 року. У разі втрати виконавчого документа видається його дублікат, який замінює оригінал, а не додається до нього. Видача дублікату передбачена лише у випадку втрати оригінала виконавчого документу. 
Заміна сторони виконавчого провадження передбачає виключення зі статусу боржника однієї особи (в даному випадку ОСОБА_1 ) та залучення боржником іншої особи (ПМП “Фермер Подільський” та ОСОБА_2 ).
Виконавчий лист, виданий 24.05.2023 року, не є дублікатом. Питання про видачу дубліката судом не вирішувалося. 
На руках у стягувача АТ “Укрсиббанк” знаходиться аналогічний виконавчий лист №607/9268/17, виданий 01 серпня 2019 року.
Відтак, виконавчий лист №607/9268/17 від 24.05.2023 року, виданий помилково та не підлягає виконанню.
Крім цього, одночасне перебування на виконанні у державній виконавчій службі двох виконавчих проваджень - №72093158 (яке закрите за заявою стягувача) та №72066454 (яке не закрито станом на час подання заяви) за одним і тим же виконавчим документом, виданим 24.05.2023 року, є порушенням вимог ст. 432 ЦПК України та Закону України “Про виконавче провадження”.
Про існування виконавчого провадження №72066454 заявнику стало відомо 24.10.2025 року у судовому засіданні із представлених ДВС документів. Відтак ОСОБА_1 , заявляє про те, що існування даної постанови є додатковою та самостійною підставою для задоволення вимоги про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 3 лютого 2026 року у задоволенні заяви відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Магдич О.О. просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити. Вказує, що суд неправильно застосував норми матеріального права, допустив порушення норм процесуального права, не надав належної оцінки встановленим обставинам справи та безпідставно поклав вирішення питання щодо чинності виконавчого листа на орган державної виконавчої служби, тоді як відповідно до статті 432 ЦПК України такі повноваження належать виключно суду, який видав виконавчий документ.  Крім цього, судом не враховано обставину припинення зобов`язання боржника у зв`язку з його добровільним виконанням поза межами виконавчого провадження, що є самостійною матеріально-правовою підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. 
Наголошує на істотних порушеннях під час видачі виконавчих документів, а саме на видачі кількох (трьох) виконавчих листів ідентичного змісту на виконання одного й того ж судового рішення без ухвалення рішення про видачу дубліката, що суперечить вимогам цивільного процесуального законодавства та призводить до ризику подвійного виконання. За ідентичними виконавчими листами було відкрито декілька виконавчих проваджень щодо одного і того ж боржника та предмета виконання, одне з яких залишається відкритим, що, на переконання заявника, порушує його права та свідчить про помилковість видачі виконавчих документів.
Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Магдич О.О., яка доводи апеляційної скарги підтримала, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Обставини справи.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 вересня 2018 року у цивільній справі № 607/9268/17 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволено та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед банком за кредитними договорами звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: 1/2 частину торгово-офісного приміщення № 1 та 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 , шляхом їх реалізації на прилюдних торгах у межах виконавчого провадження.
На виконання зазначеного рішення суду Тернопільським міськрайонним судом 1 серпня 2019 року видано виконавчий лист №607/9268/17, у якому боржником зазначено ОСОБА_1 як іпотекодавця, а стягувачем — АТ «Укрсиббанк».
На підставі вказаного виконавчого листа 11 листопада 2019 року Тернопільським відділом державної виконавчої служби відкрито виконавче провадження № 60549095.
18.06.2020 року у виконавчому провадженні №60549095 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, якою виконавчий лист №607/9268/17 повернуто стягувачу АТ “Укрсиббанк”. Державним виконавцем встановлено, що іпотечне майно не належить боржнику ОСОБА_1 , тому виконавчий лист повернуто на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України “Про виконавче провадження”.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 5 жовтня 2022 року за заявою ОСОБА_1 замінено боржника ОСОБА_1 у цивільній справі №607/9268/17 на приватне мале підприємство «Фермер Подільський» та ОСОБА_2 .
В зв`язку із заміною боржника у цивільній справі №607/9268/17 стягувач АТ «Укрсиббанк» повторно звернувся до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про відкриття виконавчого провадження, до якої додав повернутий виконавчий лист від 1 серпня 2019, у якому боржником зазначався ОСОБА_1 , а також надав державній виконавчій службі ухвалу суду від 5 жовтня 2022 року про заміну боржника ОСОБА_1 на двох інших боржників - ПМП «Фермер Подільський» та ОСОБА_2 .
Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повідомленням від 28 березня 2023 року повернув стягувачу АТ «Укрсиббанк» виконавчий лист без прийняття до виконання, оскільки у виконавчому листі зазначений лише один боржник ОСОБА_1 , в той час як в ухвалі про заміну боржника в цивільній справі №607/9268/17 зазначено два боржники: ПМП «Фермер Подільський» та ОСОБА_2 .
В зв`язку із заміною боржника у справі, стягувач АТ «Укрсиббанк» повернув до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області оригінал виконавчого листа від 1 серпня 2019 року, та як стягувач, замість повернутого виконавчого листа від 1 серпня 2019 року, у зв”язку з наявністю двох стягувачів АТ «Укрсиббанк» отримав видані Тернопільським міськрайонним судом два виконавчі листи, які були пред`явлені для виконання до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
В результаті пред`явлення АТ «Укрсиббанк» до виконання двох виконавчих листів Тернопільським відділом державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було відкрито два виконавчих провадження, зокрема: 20 червня 2023 року відкрито виконавче провадження ВП №72066454, в якому боржником є ПМП «Фермер Подільський» та 22 червня 2023 року відкрито виконавче провадження ВП №72093158, в якому боржником є ОСОБА_2 .
В подальшому, постановою Верховного Суду 14 лютого 2024 року ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 5 жовтня 2022 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 1 лютого 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження.
В ході виконання рішення суду у примусовому порядку, тобто в ході наявних відкритих виконавчих проваджень ВП №72066454 та ВП №72093158, стягувач АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 дійшли згоди щодо погашення заборгованості, за результатами якої ОСОБА_1 15 травня 2025 року здійснив два платежі на суму 63 000 грн та 380 000 грн на користь АТ «Укрсиббанк».
В зв`язку із оплатою ОСОБА_1 коштів в користь АТ «Укрсиббанк», останнім направлено заяви до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про повернення виконавчих листів без виконання у ВП №72093158 та у ВП 72066454.
На виконання поданої АТ «Укрсиббанк» заяви державним виконавцем 29 травня 2025 року у ВП №72093158 прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, в зв`язку із поданням заяви про повернення виконавчого листа стягувачу.
Також, у виконавчому провадженні ВП №72093158 державним виконавцем 29 травня 2025 року прийнято постанову про стягнення із боржника ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 654 212,55 грн із виділенням вказаного виконавчого провадження в окреме виконавче провадження.
На час вирішення справи судом першої інстанції державним виконавцем у виконавчому провадженні №72066454 не розглянуто заяву стягувача про повернення йому виконавчого документа та не прийнято рішення про повернення виконавчого документу стягувачу.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
У частинах першій і другій статті 432 ЦПК України визначено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.
Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду у постановах від 19 вересня 2018 року у справі № 755/7805/13-ц (провадження № 61-16585св18), від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11 (провадження № 61-45337св18), від 13 березня 2019 року у справі № 755/388/15-ц (провадження № 61-15980св18), від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20.
Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України не є вичерпним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права.
У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення.
Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11, провадження № 61-45337св18.
Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21 грудня 2023 року у справі № 824/2/22 (провадження № 61-11769ав23), від 09 лютого 2023 року у справі № 824/85/21 (провадження № 61-12579ав22), від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц (провадження № 61-43447св18), від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20 (провадження № 61-10482ав21), від 09 червня 2022 року у справі № 2-118/2001, провадження № 61-1762ав22.
Встановивши, що виконавчий лист видано на виконання судового рішення, яке набрало законної сили, виконавчі провадження були відкриті у встановленому законом порядку, у їх межах сторони досягли домовленості щодо погашення заборгованості, яку ОСОБА_1 виконано після відкриття виконавчих проваджень, а виконавчий документ у подальшому повернуто стягувачу за його заявою, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність передбачених статтею 432 ЦПК України підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Посилання заявника на припинення зобов`язання у зв`язку з його добровільним виконанням не є підставою для задоволення заяви, оскільки виконання відбулося після відкриття виконавчого провадження, тобто в межах розпочатої процедури примусового виконання судового рішення. За таких обставин відповідні дії боржника не можуть бути розцінені як добровільне виконання у розумінні статті 432 ЦПК України.
Колегія суддів зазначає, що сама по собі наявність чи відсутність активних виконавчих дій у межах відкритого виконавчого провадження не є передбаченою статтею 432 ЦПК України підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, оскільки такі обставини не свідчать ні про припинення обов`язку боржника, ні про помилковість видачі виконавчого документа, а тому доводи апеляційної скарги з цього приводу не заслуговують на увагу.
Доводи апеляційної скарги про те, що після фактичного врегулювання заборгованості виконавчий лист втратив своє правове значення, колегія суддів вважає безпідставними.
Сам по собі факт досягнення сторонами домовленості та сплати боржником грошових коштів поза межами виконавчого провадження не припиняє дії виконавчого документа і не є самостійною та безумовною підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню. 
Чинне законодавство розмежовує правові наслідки виконання зобов`язання та процесуальні форми завершення виконавчого провадження, передбачаючи для цього відповідні механізми, зокрема закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу. 
Саме такий механізм і було застосовано — за заявою стягувача виконавчий документ повернуто, що свідчить про належне процесуальне оформлення завершення виконавчого провадження. Водночас сам по собі факт виконання зобов`язання поза межами виконавчого провадження не є безумовною підставою для застосування положень статті 432 ЦПК України, оскільки для цього суд має встановити відсутність обов`язку боржника з урахуванням усіх обставин справи.
Колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 був обізнаний про наявність відкритих виконавчих проваджень та їх перебіг, з огляду на що мав можливість реалізувати своє право на врегулювання спору у передбаченій законом процесуальній формі, зокрема шляхом укладення мирової угоди на стадії виконання судового рішення з подальшим її затвердженням судом, або іншим чином забезпечити належне процесуальне оформлення факту виконання зобов`язання у межах виконавчого провадження. 
Водночас, обрання сторонами способу позапроцесуального врегулювання заборгованості без належного процесуального оформлення не може впливати на правовий режим виконавчого документа та не створює підстав для його визнання таким, що не підлягає виконанню в порядку статті 432 ЦПК України. 
За таких обставин колегія суддів бере до уваги, що відкриття виконавчого провадження є юридичним фактом, з яким закон пов`язує виникнення передбачених законом наслідків, у тому числі щодо стягнення виконавчого збору, і сам по собі факт подальшого врегулювання сторонами питання заборгованості поза межами виконавчого провадження не впливає на настання таких наслідків, оскільки виконання зобов`язання відбулося після відкриття виконавчого провадження. 
Крім цього, колегія суддів враховує, що виконавче провадження у даному випадку фактично завершене, оскільки за заявою стягувача виконавчий документ повернуто, що свідчить про відсутність подальшого примусового виконання. 
За таких обставин заявником не наведено переконливих доводів щодо необхідності визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а також не обґрунтовано, які саме його права чи законні інтереси порушуються наявністю такого виконавчого документа, який за заявою стягувача повернуто останньому та станом на час звернення до суду з даною заявою і розгляду її судом знаходиться у стягувача і повторно не пред”явлено ним до виконання.
З огляду на посилання заявника на врегулювання заборгованості та виконання зобов`язання, а також враховуючи повернення виконавчого документа стягувачу, колегія суддів не вбачає підстав вважати, що існує ризик повторного чи подвійного стягнення або інше порушення прав боржника.
Доводи щодо помилкового видання 3 виконавчих листів та знаходження на руках у стягувача оригіналу виконавчого листа №607/9268/17, виданого 01 серпня 2019 року, який на думку заявника є єдиним вірно виданим виконавчим листом, колегія суддів оцінює критично та зазначає наступне.
Оригінал виконавчого листа №607/9268/17, виданого 01 серпня 2019 року щодо боржника ОСОБА_1 , був повернутий стягувачем до суду, який його видав, та знаходиться у матеріалах справи.
Подальші дії щодо видачі взамін повернутого до суду оригіналу виконавчого листа від 01.08.2019 року двох виконавчих листів від 24.05.2023 року були викликані діями саме ОСОБА_1 , який ініціював заміну його як боржника у виконавчому провадженні іншими боржниками - ПМП «Фермер Подільський» та ОСОБА_2 .
Так, за заявою ОСОБА_1 ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 05.10.2022 року замінено боржника ОСОБА_1 на двох інших боржників, у зв”язку з чим судом відповідно до вимог ч.2 ст. 4 Закону України “Про виконавче провадження” та ч.5 ст. 431 ЦПК України 24.05.2023 року було видано виконавчі листи щодо кожного із боржників та державною виконавчою службою відкрито два виконавчі провадження - №72066454 та №72093158. 
Постановою державного виконавця від 20.06.2023 року проведено заміну боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №72066454 на ПМП “Фермер Подільський”, а у виконавчому провадженні №72093158 проведено заміну боржника ОСОБА_1 на боржника ОСОБА_2 .
У подальшому, у зв”язку із скасуванням Верховним Судом 14.02.2024 року ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 05.10.2022 року боржником у справі №607/9268/17 залишився ОСОБА_1 .
Виконавче провадження №72093158 є завершеним.
Наявність незавершеного ВП №72066454 не свідчить про наявність підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а як вірно зазначив суд першої інстанції, враховуючи заяву стягувача про повернення без виконання виконавчого листа у ВП №72066454 державний виконавець повинен вирішити цю заяву відповідно до положень Закону України “Про виконавче провадження”. 
Суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням норм процесуального права, підстав для її скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Магдич Ольги Олександрівни — залишити без задоволення.
Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 3 лютого 2026 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 25 березня 2026 року.

Головуюча         Хома М.В.

Судді          Гірський Б.О.

Храпак Н.М.