Справа №949/1653/25

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2026 року    м.Дубровиця
Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого - судді Оборонової І.В.,
за участю секретаря: Волкодав А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дубровиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість грошових коштів за договором позики у сумі 7 000 доларів США (292747,7 грн. згідно курсу Національного банку України долара США станом на 16 липня 2025 року), а також витрати на правову допомогу у розмірі 14 000 гривень та судовий збір.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10 травня 2023 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримав у борг грошові кошти у розмірі 7000 доларів США, що на момент звернення до суду становить 292 747,7 грн відповідно до курсу Національного банку України. На підтвердження укладення договору позики та отримання грошових коштів відповідач власноручно написав боргову розписку, в якій зазначив про отримання від позивача вказаної суми коштів та зобов`язався повернути їх у строк до 30 травня 2025 року. Позивач вказує, що відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, у встановлений строк грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим станом на день звернення до суду заборгованість за договором позики становить 7000 доларів США. Також позивач зазначає, що відповідач ухиляється від виконання зобов`язання, на телефонні дзвінки не відповідає, на досудове врегулювання спору не реагує. З огляду на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики, а також понесені судові витрати, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та судовий збір.
До початку розгляду справи від позивача та його представника надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримують, позов просять задовольнити.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, про що свідчать поштові повідомлення (а.с. 69, 76), у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Його представник — адвокат Хомич Андрій Миколайович, який також був належним чином двічі повідомлений про дату, час і місце судового засідання (а.с. 65, 73), у судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань до суду не подавав.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача та наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим провести заочний розгляд справи.
Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Судом встановлено, що 10 травня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 7 000 доларів США та зобов`язався повернути їх у строк до 30 травня 2025 року (а.с. 12).
Досліджуючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що за своєю правовою природою розписка про отримання грошових коштів є документом, який підтверджує як укладення договору позики, так і факт передачі грошових коштів позичальнику.
У даному випадку факт отримання відповідачем грошових коштів, а також умови їх повернення підтверджуються письмовою борговою розпискою від 10 травня 2023 року, складеною та підписаною відповідачем власноручно, яка містить відомості про отримання коштів та строк їх повернення, а тому зазначена розписка є належним та допустимим доказом у справі.
Відповідно до змісту боргової розписки, строк виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів визначений сторонами до 30 травня 2025 року, який настав, однак відповідач свої зобов`язання не виконав та грошові кошти позивачу не повернув.
Доказів повернення позики або її частини чи доказів, які б спростовували факт отримання ним грошових коштів, відповідачем суду не надано.
Додатково слід зазначити, що, обґрунтовуючи позов, позивач вказав на наявність у нього оригіналу боргового документа — розписки, що узгоджується з обставинами справи та відповідачем не спростовано.
З огляду на викладене, суд встановлює, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, за якими відповідач отримав грошові кошти та зобов`язався їх повернути, однак взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, зокрема шляхом примусового виконання обов`язку в натурі.
За змістом статей 202, 203, 204, 205, 207 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, який є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, а його зміст не суперечить вимогам закону, волевиявлення сторін є вільним та відповідає їх внутрішній волі. Правочин може вчинятися у письмовій формі та вважається таким, що вчинений, якщо його зміст зафіксований у документі і підписаний сторонами.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначила, що презумпція правомірності правочину означає, що укладений правочин вважається таким, що породжує відповідні правові наслідки, доки не буде спростований у встановленому законом порядку.
Відповідно до статей 509, 526, 610, 611, 629 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію, а кредитор має право вимагати її виконання; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а його невиконання є порушенням, що тягне за собою правові наслідки, встановлені договором або законом, при цьому договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтями 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України за договором позики позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти, а позичальник зобов`язаний повернути таку ж суму грошових коштів у строк та в порядку, встановлені договором; договір позики є укладеним з моменту передання грошей, а на підтвердження його укладення та умов може бути подана розписка позичальника.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошових коштів позичальнику.
Зазначений висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17, від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен довести наявність між сторонами правовідносин позики, факт передачі грошових коштів та невиконання відповідачем зобов`язання.
При цьому, як зазначено у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц, у разі встановлення факту неотримання грошових коштів договір позики вважається неукладеним.
Відповідно до статті 1051 Цивільного кодексу України позичальник має право оспорити договір позики, однак у разі укладення договору у письмовій формі рішення суду не може ґрунтуватися на показаннях свідків для підтвердження відсутності передачі грошових коштів, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 Цивільного процесуального кодексу України).
Відповідно до частин першої, третьої статті 12, частин першої, п`ятої, шостої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обов`язок доказування обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, покладається на таку сторону, а недоведеність відповідних обставин є підставою для прийняття рішення на користь протилежної сторони.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням на підставі їх всебічного, повного та об`єктивного дослідження (стаття 89 Цивільного процесуального кодексу України), при цьому жодні докази не мають наперед встановленої сили. Водночас принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.
Обставина вважається доведеною, якщо з урахуванням поданих доказів, якщо з урахуванням поданих доказів її існування є більш вірогідним, ніж її відсутність, що відповідає стандарту доказування «переваги більш вагомих доказів».
Такий підхід застосовано, зокрема, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц.
Разом з тим, суд враховує, що грошове зобов`язання між сторонами визначене в іноземній валюті.
Відповідно до статті 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України — гривні, однак сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Згідно з частинами першою, другою статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти, якщо інший порядок не встановлений договором або законом.
Розмір гривневого еквіваленту позовних вимог визначений позивачем на підставі офіційного курсу іноземної валюти, встановленого Національним банком України станом на 16 липня 2025 року.
На підтвердження зазначеного позивачем надано довідку про курс валют, відповідно до якої офіційний курс долара США до гривні на вказану дату становив 41,8211 грн за 1 долар США, що використано позивачем для обчислення розміру заявлених позовних вимог (а.с. 13).
Отже, за змістом наведених норм права, сторони мають право визначити грошове зобов`язання в іноземній валюті та погодити його грошовий еквівалент, а укладення і виконання договору позики, вираженого в іноземній валюті, не суперечить законодавству України.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.
У даній справі позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості у сумі 7 000 доларів США із визначенням її гривневого еквіваленту станом на дату подання позовної заяви.
Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справу в межах заявлених вимог та не вправі виходити за їх межі.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог саме у тому вигляді, у якому вони заявлені позивачем.
Враховуючи встановлений судом факт укладення між сторонами договору позики, отримання відповідачем грошових коштів, настання строку виконання зобов`язання та його невиконання, відсутність доказів повернення позики, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані, у зв`язку з чим підлягають задоволенню.
Що стосується позовних вимог щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного.
Позивач у поданій позовній заяві зазначив, що ним понесено витрати на професійну правничу допомогу у сумі 14 000 грн, та просив стягнути зазначені витрати з відповідача на свою користь.
Вирішуючи вказану вимогу, суд виходить із наступного.
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Отже, право особи на залучення адвоката для захисту своїх прав та інтересів є гарантованим державою, а витрати, понесені у зв`язку з реалізацією такого права, за наявності передбачених законом підстав можуть бути віднесені до судових витрат та розподілені між сторонами.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини другої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат закон прямо визначає, що: по-перше, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; по-друге, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється також згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат .
Отже, із наведених норм процесуального закону вбачається, що сам по собі факт участі адвоката у справі або сама лише наявність представника у сторони не є достатньою підставою для стягнення з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу. Для вирішення питання про їх розподіл суд має встановити щонайменше такі обставини: чи надавалася правнича допомога саме адвокатом; чи існує між клієнтом та адвокатом договір про надання правничої допомоги; який саме обсяг послуг був погоджений і наданий; який розмір гонорару визначений сторонами; чи сплачено цей гонорар, або чи виник у сторони обов`язок його сплатити; а також чи підтверджуються ці обставини належними і допустимими доказами.
Відповідно до частини восьмої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення дебатів сторона зробила про це відповідну заяву. Отже, закон покладає на сторону, яка просить про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, обов`язок не лише заявити про таку вимогу, а й належним чином її документально підтвердити.
У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду на це саме на позивача покладається обов`язок доведення факту понесення ним витрат на професійну правничу допомогу, їх розміру, реальності, необхідності та зв`язку з розглядом цієї справи.
Аналогічний підхід викладений у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 591/550/20, в якій зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, а на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги; такі витрати мають бути документально підтверджені та доведені, а відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Крім того, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зазначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має виходити з критеріїв їх дійсності, необхідності та розумності їхнього розміру, а також враховувати конкретні обставини справи і ті докази та доводи, які подані сторонами . Разом із тим оцінка розумності та співмірності заявлених до відшкодування витрат можлива лише за умови, коли такі витрати взагалі підтверджені належними доказами. За відсутності самого факту належного документального підтвердження витрат суд позбавлений можливості переходити до подальшої оцінки їх співмірності чи обґрунтованості.
Судом установлено, що на підтвердження повноважень представника позивача в матеріалах справи наявні документи, які підтверджують статус адвоката, а саме копія посвідчення адвоката України, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, а також ордер на надання правничої допомоги. Указані документи свідчать про те, що інтереси позивача у суді представляє саме адвокат, тобто особа, яка має право на здійснення професійної правничої допомоги.
Разом із тим зазначені документи за своєю правовою природою підтверджують лише наявність у представника статусу адвоката та його повноваження на представництво інтересів позивача у цій справі. Посвідчення адвоката України підтверджує особу адвоката та наявність у нього відповідного статусу. Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю підтверджує, що така особа набула право здійснювати адвокатську діяльність у встановленому законом порядку. Ордер на надання правничої допомоги є документом, який посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги конкретному клієнту у конкретній справі. Проте жоден із цих документів сам по собі не підтверджує ані умов оплати правничої допомоги, ані розміру погодженого гонорару, ані обсягу фактично наданих адвокатом послуг, ані факту сплати клієнтом коштів, ані виникнення у клієнта обов`язку сплатити певну суму за надану допомогу.
Іншими словами, ордер та документи, що підтверджують статус адвоката, є доказами належного представництва, але не є доказами понесення стороною витрат на професійну правничу допомогу. Вони не містять відомостей про вартість правничої допомоги, порядок її обчислення, строки і умови сплати, не дозволяють встановити, чи було укладено між позивачем та адвокатом договір про надання правничої допомоги, не дають можливості з`ясувати, який саме обсяг робіт адвокат виконав у межах цієї справи та чи підлягає оплаті заявлена позивачем сума 14 000 грн.
Саме тому для підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу необхідними є інші документи, зокрема договір про надання правничої допомоги, рахунок, акт приймання-передачі наданих послуг, квитанція, платіжне доручення чи інший фінансовий документ, який підтверджує сплату коштів або виникнення обов`язку їх сплатити. Проте таких документів позивачем суду не надано.
З урахуванням наведеного, суд переходить до оцінки наданих позивачем доказів у їх сукупності та достатності для підтвердження заявленої вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Як встановлено судом, на підтвердження участі адвоката у справі позивачем надано ордер на надання правничої допомоги, а також документи, що підтверджують статус адвоката. Разом з тим, у матеріалах справи відсутній договір про надання правничої допомоги, який відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» є правовою підставою здійснення адвокатської діяльності та визначає умови, обсяг і порядок оплати такої допомоги.
Відсутність договору про надання правничої допомоги позбавляє суд можливості встановити, чи дійсно між позивачем та адвокатом існували договірні правовідносини щодо надання правничої допомоги саме у цій справі, які саме послуги входили до обсягу такої допомоги, а також який розмір гонорару був погоджений сторонами та на яких умовах він підлягає сплаті.
Крім того, позивачем не надано жодних документів, які б підтверджували факт сплати коштів адвокату або виникнення обов`язку щодо їх сплати, зокрема квитанцій, платіжних доручень, рахунків, актів приймання-передачі наданих послуг чи інших фінансових документів.
За відсутності зазначених доказів суд позбавлений можливості встановити дійсність витрат, тобто факт їх фактичного понесення або обов`язку їх понесення, що є обов`язковою умовою для їх подальшого розподілу між сторонами.
Також суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували обсяг наданих адвокатом послуг у цій справі, час, витрачений на їх надання, складність виконаних робіт та інші обставини, що могли б свідчити про обґрунтованість заявленого розміру витрат.
У зв`язку з цим суд позбавлений можливості перевірити відповідність заявленої до стягнення суми 14 000 грн критеріям реальності, необхідності та розумності, визначеним у практиці Верховного Суду та положеннях процесуального закону.
Разом із тим, з урахуванням принципу змагальності та положень статей 12, 81 ЦПК України суд не має права діяти замість сторони та самостійно збирати докази на підтвердження її вимог, а оцінює лише ті докази, які подані сторонами.
Таким чином, враховуючи, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт понесення витрат на професійну правничу допомогу, їх розмір, а також зв`язок таких витрат із розглядом цієї справи, суд приходить до висновку про недоведеність заявлених вимог у цій частині. Тому, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Разом із тим, як вбачається із матеріалів справи, позивачем були понесені витрати зі сплату судового збору у розмірі 2927,48 грн. за подання позовної заяви.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.
Враховуючи вищенаведене у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати зі сплати судового збору.

Керуючись статтями 12, 13, 76–81, 133, 137, 141, 259, 263–265 ЦПК України, статтями 15, 16, 509, 526, 610, 611, 629, 1046–1049 ЦК України, суд 

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики — задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 7 000 (сім тисяч) доларів США, що еквівалентно 292 747,70 грн згідно з офіційним курсом Національного банку України станом на 16 липня 2025 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 927,48 грн (дві тисячі дев`ятсот двадцять сім гривень 48 копійок).

У задоволенні вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 14 000 грн — відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто Дубровицьким районним судом Рівненської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Дубровицький районний суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня складення повного заочного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості про учасників справи, згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 23 червня 1999 року Дубровицьким РВ УМВС України в Рівненській області.

Відповідач:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 , виданий 14 травня 2018 року, органом 5610.

Суддя: підпис.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Дубровицького
районного суду
Рівненської області       Оборонова І.В.