ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №500/7330/25
24 березня 2026 року	м. Тернопіль	
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Мартиць О.І. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 через представника адвоката Рукавкову Лілію Богданівну звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якій просить:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відмову у призначенні пенсії від 07.07.2025 №056950000466,
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 про призначення пенсії за віком з дня, що настав за днем досягнення пенсійного віку відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 зарахувавши до страхового стажу позивача: періоди навчання та роботи з 01.09.1975 по 26.07.1978, з 1974 по 1981 роки, з 12.12.1984 по 17.09.1985 та з 16.09.1988 по 03.05.1989.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 30.06.2025 звернулась із заявою до територіального органу Пенсійного фонду України про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Рішенням №056950000466 від 07.07.2025 Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області відмовило в призначенні пенсії позивачу у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
За результатами розгляду доданих до заяви документів та враховуючи дані в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування страховий стаж позивача складає 10 років 03 місяці та 21 день, що є недостатнім для призначення пенсії.
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області до страхового стажу позивача не зараховано:
період навчання в Донецькому радгоспі-технікумі МСХ УРСР згідно диплому НОМЕР_2 , а саме з 01.09.1975 по 26.07.1978 (2 роки 10 місяці 26 днів), оскільки зазначене в дипломі ім`я та по батькові " ОСОБА_2 " не відповідає імені та по батькові " ОСОБА_3 " згідно паспортних даних,
період роботи в колгоспі ім. Калініна з 1974 по 1981 (6 років), так як відсутня довідка про встановлений і вироблений мінімум трудової участі в громадському господарстві,
період роботи відповідно до трудової книжки серія НОМЕР_3 від 12.12.1984 з 12.12.1984 по 03.05.1989, окрім періоду догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку з 16.09.1985 по 15.09.1988, (не враховано 1 рік 4 місяці 22 дні), оскільки номер розпорядження про прийняття дописаний чорнилом іншого кольору,
період здійснення підприємницької діяльності з 01.05.2007 по 30.06.2008 (1 рік 2 місяці). Підстава відсутня сплата страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Всього позивачу не було зараховано 11 років 5 місяців 16 днів, тому рішення про відмову у призначенні пенсії за віком вважає незаконним, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою суду від 30.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до статей 162-164 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.
У поданому відзиві на позовну заяву відповідач просить в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.
Зазначає, що 30.06.2025 позивачка звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком згідно з статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.
За результатами розгляду заяви Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийняло рішення №056950000466 від 07.07.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком.
Вік позивачки на момент звернення до пенсійного органу - 65 років 08 місяців.
Страховий стаж позивачки - 10 років 03 місяці 21 день.
За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу не можуть бути враховані:
- період навчання в Донецькому радгоспі-технікумі МСХ УРСР з 01.09.1975 по 26.07.1978 згідно диплому НОМЕР_2 , оскільки зазначене в атестаті ім`я та по батькові " ОСОБА_2 " не відповідає імені та по батькові " ОСОБА_3 " згідно паспортних даних;
- період роботи в колгоспі ім. Калініна з 1974 по 1981, оскільки відсутня довідка про встановлений і вироблений мінімум трудової участі в громадському господарстві;
- період роботи з 12.12.1984 по 03.05.1989, оскільки номер розпорядження про прийняття дописаний чорнилом іншого кольору (до страхового стажу враховано період догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку ІНФОРМАЦІЯ_2 );
- період здійснення підприємницької діяльності з 01.05.2007 по 30.06.2008, оскільки відсутня сплата внесків в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
З огляду на вищезазначене у пенсійного органу відсутні підстави для призначення пенсії позивачці, відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Суд зазначає, що розгляд даної справи здійснено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін з урахуванням строку перебування головуючого судді у відпустці, в порядку черговості.
Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.
ОСОБА_1 30.06.2025 звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком.
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийнято рішення №056950000466 від 07.07.2025 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
Зі змісту вказаного рішення видно, що вік позивача 65 років 08 місяців.
Страховий стаж становить 10 років 03 місяці 21 день.
За доданими документами до страхового стажу не зараховано:
період навчання в Донецькому радгоспі-технікумі МСХ УРСР з 01.09.1975 по 26.07.1978 згідно диплому НОМЕР_2 , оскільки зазначене в атестаті ім`я та по батькові " ОСОБА_2 " не відповідає імені та по батькові " ОСОБА_3 " згідно паспортних даних;
період роботи в колгоспі ім. Калініна з 1974 по 1981, оскільки відсутня довідка про встановлений і вироблений мінімум трудової участі в громадському господарстві;
період роботи з 12.12.1984 по 03.05.1989, оскільки номер розпорядження про прийняття дописаний чорнилом іншого кольору (до страхового стажу враховано період догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку ІНФОРМАЦІЯ_2 );
період здійснення підприємницької діяльності з 01.05.2007 по 30.06.2008, оскільки відсутня сплата внесків в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Вважаючи свої права порушеними таким рішенням, позивач звернувся до суду з цим позовом за захистом своїх пенсійних прав.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Рішення відповідача як суб`єкта владних повноважень, що є предметом даного позову, підлягає оцінці судом на відповідність критеріям правомірності, визначеним частиною другою статті 2 КАС України.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV).
Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 26 Закону №1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Згідно з абзацами 2-13 частини першої статті 26 Закону №1058-ІV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу : з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; зі січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
За положеннями частини другої статті 26 Закону №1058-ІV страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років, з 1 січня 2026 по 31 грудня 2026 - від 23 до 33 років.
У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 15 до 21 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 15 до 23 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 15 до 24 років; починаючи з 1 січня 2028 року - від 15 до 25 років. (частина третя статті 26 Закону №1058-ІV).
Періоди, з яких складається страховий стаж, визначені в статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом (частина третя статті 24 Закону №1058-ІV).
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).
У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема, у статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
За змістом положень статті 62 Закону №1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі Порядок №637).
Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
За приписами частин першої, третьої статті 44 Закону №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом. Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
З аналізу наведених норм слід дійти висновку, що основним документом, який підтверджує стаж роботи (за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування), є трудова книжка. При цьому лише у разі відсутності трудової книжки або записів у ній органи Пенсійного фонду мають право встановлювати стаж роботи на підставі інших первинних документів. У разі сумніву органу, що призначає пенсію, у належності та обґрунтованості поданих заявником документів, в нього є право перевірити надані заявником документи шляхом звернення до установ, підприємств, організацій, де працював заявник, із відповідними запитами.
У спірному рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №05695000466 від 07.07.2025 вказано, що вік позивача 65 років 08 місяців, страховий стаж позивача становить 10 років 03 місяців 21 день.
За доданими документами до страхового стажу не зараховано:
- період навчання в Донецькому радгоспі-технікумі МСХ УРСР з 01.09.1975 по 26.07.1978 згідно диплому НОМЕР_2 , оскільки зазначене в атестаті ім`я та по батькові " ОСОБА_2 " не відповідає імені та по батькові " ОСОБА_3 " згідно паспортних даних;
- період роботи в колгоспі ім. Калініна з 1974 по 1981, оскільки відсутня довідка про встановлений і вироблений мінімум трудової участі в громадському господарстві;
- період роботи з 12.12.1984 по 03.05.1989, оскільки номер розпорядження про прийняття дописаний чорнилом іншого кольору (до страхового стажу враховано період догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку ІНФОРМАЦІЯ_2 );
- період здійснення підприємницької діяльності з 01.05.2007 по 30.06.2008, оскільки відсутня сплата внесків в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Щодо позовної вимоги про зарахування періоду навчання в Донецькому радгоспі-технікумі МСХ УРСР з 01.09.1975 по 26.07.1978 згідно диплому НОМЕР_2 то, з цього приводу суд зазначає, що статтею 56 Закону №1788-ХІІ передбачено види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію.
Відповідно до пункту "д" статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Пунктом 8 Порядку №637 передбачено, що період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
На підтвердження страхового стажу позивач надала диплом НОМЕР_2 від 26.07.1978 про те, що вона ОСОБА_4 вступила до Донецького радгоспу-технікуму МСХ УРСР і в 1978 році закінчила повний курс названого технікуму по спеціальності "зоотехнія". Рішенням Державної кваліфікаційної комісії від 26.07.1978 ОСОБА_5 присвоєно кваліфікацію зоотехнік-організатор.
Причиною незарахування періоду навчання позивача є те, що зазначене в атестаті ім`я та по батькові " ОСОБА_2 " не відповідає імені та по батькові " ОСОБА_3 " згідно паспортних даних.
Відповідно до експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз Національної академії наук України №056/1339-а від 16.12.2025, записи українською мовою особового імені ОСОБА_6 та ОСОБА_6 , попри розбіжності в орфографічній фіксації у дипломі та паспорті позивача - є ідентичними. Також, записи українською мовою особового імені по батькові ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , попри розбіжності в орфографічній фіксації у дипломі та паспорті позивача - є ідентичними.
Крім того записи імені та по батькові позивача " ОСОБА_2 " не відповідає її паспортним даним " ОСОБА_3 " не може ставити під сумнів факт навчання позивача у спірний період, який підтверджується матеріалами справи та підлягає зарахуванню до страхового стажу.
Щодо позовної вимоги про зарахування періоду роботи в колгоспі ім. Калініна з 1974 по 1981, оскільки відсутня довідка про встановлений і вироблений мінімум трудової участі в громадському господарстві, то судом враховано таке.
Як вказано вище у законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема, у статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Отже, законодавець, крім роботи, виконуваної на підставі трудового договору на підприємствах, передбачив можливість зарахування до страхового стажу періоду роботи та членства у колгоспі і визначив для цього певні умови та порядок
Так, за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, то враховується час роботи за фактичною тривалістю, якщо ж виконував встановлений мінімум трудової участі або не виконував з поважних причин, то зараховується весь період роботи.
Як встановлено статтею 62 Закону №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
На підтвердження страхового стажу позивач надала трудову книжку колгоспника № НОМЕР_4 , дата заповнення 20.01.1975, яка містить записи щодо спірних періодів роботи в колгоспі імені Калініна Красногорівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області з 1974 по 1981 роки.
Порядок ведення трудових книжок колгоспників був врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310 (далі - Основні положення). Відповідно до пунктів 1, 2, 5, 6 Основних положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу. До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання. Всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.
Згідно записів трудової книжки колгоспника №843 від 20.01.1975 позивач в 1974 році вступила в члени колгоспу імені Калініна Красногорівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області та працювала: 
в 1974 році дояркою кількість вироблених людиноднів за рік 46, встановлений мінімум трудоднів (або людиноднів за рік) 250, нараховано за рік грошей (крб) 192,03,
в 1975 році дояркою кількість вироблених людиноднів за рік 266, встановлений мінімум трудоднів (або людиноднів за рік) 250, нараховано за рік грошей (крб) 1189,36,
в 1976 році уч-ся кількість вироблених людиноднів за рік 178, встановлений мінімум трудоднів (або людиноднів за рік) 250, нараховано за рік грошей (крб) 784,80,
в 1977 році уч-ся кількість вироблених людиноднів за рік 269, встановлений мінімум трудоднів (або людиноднів за рік) 250, нараховано за рік грошей (крб) 1057,60,
в 1978 році завфермою кількість вироблених людиноднів за рік 316, встановлений мінімум трудоднів (або людиноднів за рік) 250, нараховано за рік грошей (крб) 1228,10,
в 1979 році лаборантом кількість вироблених людиноднів за рік 215, встановлений мінімум трудоднів (або людиноднів за рік) 250, нараховано за рік грошей (крб) 785,67,
в 1980 році селекціон кількість вироблених людиноднів за рік 213, встановлений мінімум трудоднів (або людиноднів за рік) 250, нараховано за рік грошей (крб) 937,80,
в 1981 році дояркою кількість вироблених людиноднів за рік 94, встановлений мінімум трудоднів (або людиноднів за рік) 250, нараховано за рік грошей (крб) 445,60.
Також вказано, що працювала до 1 липня 1981 року, звільнена за власним бажанням.
Таким чином записами трудової книжки колгоспника № НОМЕР_4 від 20.01.1975 позивача у відомостях про роботу вказано про встановлений і вироблений мінімум трудової участі в громадському господарств. Всі записи засвідчені підписами уповноваженої особи колгоспу та печатками.
Стосовно порядку зарахування стажу в колгоспі, то суд зауважує, що такий підлягає зарахуванню позивачу з урахуванням трудової участі в господарстві та при виконанні встановленого мінімуму трудової участі або не виконанні такого з поважних причин, зараховується весь період роботи.
Тобто обчислення стажу роботи в колгоспі залежить від кількості відпрацьованих трудоднів, після 01.01.1965 період роботи зараховується за фактичною тривалістю, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві.
Отже, законодавець передбачив зарахування до страхового стажу періоду роботи та членства у колгоспі і визначив для цього певні умови та порядок. Так, за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, то враховується час роботи за фактичною тривалістю, якщо ж виконував встановлений мінімум трудової участі або не виконував з поважних причин, то зараховується весь період роботи.
Крім того за змістом листа Покровської районної військової адміністрації Донецької області №12 від 11.12.2025 на запит ОСОБА_9 від 07.11.2025 архівний відділ Покровської райдержадміністрації повідомив, що у зв`язку з реорганізацією Ясиноватської райдержадміністрації шляхом приєднання до Покровської райдержадміністрації на підставі розпорядження голови Покровської райдержадміністрації від 16.01.2021 №1 "Про заходи з реорганізації Добропільської, Мар`їнської, Ясинуватської районних державних адміністрацій, розташованих в Покровському районі Донецької області" документи постійного строку зберігання КСП ім. Калініна Красногорівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області від архівного відділу Ясинуватської райдержадміністрації на постійне зберігання до архівного відділу Покровської райдержадміністрації не передавалися відповідно зведеного акту приймання-передавання документів від архівного відділу Ясинуватської райдержадміністрації до архівного відділу Покровської райдержадміністрації від 01.07.2021.
У даному випадку відомості трудової книжки колгоспника позивача №843 від 20.01.1975 за відсутності архівної довідки про встановлений і вироблений мінімум трудової участі в громадському господарстві є достатніми документами для зарахування спірних періодів роботи в колгоспі з 1974 по 1981 роки до страхового стажу за фактичною тривалістю. 
Щодо позовної вимоги про зарахування до страхового стажу періоду роботи з 12.12.1984 по 17.09.1984 та з 16.09.1988 по 03.05.1989, оскільки номер розпорядження про прийняття дописаний чорнилом іншого кольору з врахуванням зарахування до страхового стажу періоду догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку ІНФОРМАЦІЯ_2 , то судом враховано наступне.
На момент внесення записів до трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20 липня 1974 року №162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02 серпня 1985 року №252, зі змінами, внесеними постановою Держкомпраці СРСР від 19 жовтня 1990 року №412 (далі - Інструкція №162), та Інструкція про ведення трудових книжок, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 (далі - Інструкція №58), які містять аналогічні положення про те, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Відповідно до пунктів 2.3, 2.4, 2.8 глави 2 Інструкції №58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму. Аналогічні за змістом положення містила також Інструкція №162.
Пунктами 2.11, 2.12, 2.13 глави 2 Інструкції №58 передбачено занесення відомостей про працівника, а саме відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження. Після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка. Зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів. Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані з посиланням на відповідні документи на внутрішньому боці обкладинки і завіряються підписом керівника підприємства або печаткою відділу кадрів.
Аналіз вказаних вище норм свідчить, що законодавством визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку. Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.
Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.
Також слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 по справі №654/890/17 (провадження №К/9901/22832/18), яка в силу положень частини п`ятої статті 242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
В постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 (провадження №К/9901/110/17) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист.
Отже, з вищенаведеного слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у її трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача.
Такий правовий висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №677/277/17.
За висновком Верховного Суду у постанові від 06.03.2018 у справі №754/14989/15-а не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є виключно підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність чи відсутність виправлень у записах в трудовій книжці.
Для підтвердження страхового стажу позивач надала трудову книжку серії НОМЕР_3 від 12.12.1984, яка містить такі записи щодо спірних періодів внесених Ясинуватським райвно:
запис №1 - 12.12.1984 прийнята учнем молодшого продавця універмагу (розп. №394 від 12.12.1984),
запис №2 - 01.02.1985 переведена мол. продавцем (розп. №65-ок від 01.02.1985),
запис №3 - 03.05.1989 звільнена з роботи по ст.41 КЗпП України (розп. №107 від 03.05.1989). 
З огляду на наведене зазначений недолік трудової книжки не може бути підставою для неврахування трудової діяльності при обчисленні стажу роботи (до впровадження персоніфікованого обліку), оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та, у свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист.
Таким чином, наявність недоліку у заповненні трудової книжки позивача як підставу для незарахування згідно із записами цієї трудової книжки до страхового стажу спірного періоду трудової діяльності, суд вважає необґрунтованим та безпідставним.
Перевіряючи дотримання критеріїв, яким має відповідати рішення, дії суб`єкта владних повноважень, визначених частиною другою статті 2 КАС України, суд вважає, що такі не дотримані, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені законами України, необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для вчинення дій.
Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що до страхового стажу позивача підлягає зарахуванню трудова діяльність з 12.12.1984 по 17.09.1984 та з 16.09.1988 по 03.05.1989 згідно записів трудової книжки.
Суд враховує також актуальну практику Верховного Суду щодо спірних правовідносин, а саме позицію, що викладена у постанові від 28.01.2025 у справі №300/8132/23 про те, що трудова книжка є основним документом, що підтверджує трудовий стаж. Разом з тим, у разі якщо остання містить неправильні чи неточні записи про періоди роботи (тобто такі, з приводу яких виникають сумніви у їх достовірності) то для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи, визначені пунктом 3 Порядку №637. Також у разі неможливості одержання необхідних документів внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку (у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями) трудовий стаж може бути установлений на підставі показань не менше двох свідків , які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
У даному випадку відомості трудової книжки є достатніми документами для зарахування періодів роботи зазначений в ній.
При цьому суд перевіряє правомірність рішення відповідача виключно виходячи зі змісту такого рішення.
Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відмову у призначенні пенсії від 07.07.2025 №056950000466 та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 30.06.2025 про призначення пенсії за віком, зарахувавши до страхового стажу період навчання 01.09.1975 по 26.07.1978 та роботи з 1974 по 1981 роки, з 12.12.1984 по 17.09.1985 та з 16.09.1988 по 03.05.1989.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають до задоволення.
Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.
Звертаючись до суду, позивач сплатила судовий збір у сумі 968,96 грн, що підтверджується квитанцією №1.464927505.1 від 26.12.2025.
Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Зважаючи на те, що суд задовольняє позов повністю, то на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області необхідно стягнути судовий збір у сумі 968,96 грн грн.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії №056950000466 від 07.07.2025.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.06.2025 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зарахувавши до страхового стажу період навчання з 01.09.1975 по 26.07.1978 та періоди роботи з 1974 по 1981 роки, з 12.12.1984 по 17.09.1985 та з 16.09.1988 по 03.05.1989.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 968,96 грн. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повне судове рішення складено 24 березня 2026 року.
Реквізити учасників справи:
позивач:
- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ); 
відповідач:
- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: майдан Волі, 3, м. Тернопіль, Тернопільський р-н, Тернопільська обл., 46001, код ЄДРПОУ: 14035769). 
Головуючий суддя Мартиць О.І.