Справа № 931/653/20 	Головуючий у 1 інстанції: Кідиба Т. О. 	
Провадження № 22-ц/802/339/26  	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Здрилюк О. І., Матвійчук Л. В.,
секретаря Черняк О. В.,
з участю:
представника позивача Масюк Г. С.,
представників відповідачів Ковальчук О. В., Сидун О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Селянського фермерського господарства «Сім`ї Янчинських» до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, ОСОБА_1 про визнання недійсним наказу, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою представника позивача Селянського фермерського господарства «Сім`ї Янчинських» адвоката Масюк Ганни Сергіївни на рішення Локачинського районного суду Волинської області від 19 грудня 2025 року,
В С Т А Н О В И В:
17 серпня 2020 року позивач Селянське фермерське господарство (далі – СФГ) «Сім`ї Янчинських» звернувся в суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, ОСОБА_1 про визнання недійсним наказу, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку. 
Позов мотивує тим, що на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 3-4933/15-20 – СГ від 01 червня 2020 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» Затурцівською сільською радою Локачинського району Волинської області 19.06.2020 року зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0722485200:04:000:1129, що підтверджується інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку станом на 15.08.2020 року. Вважає, що видача вище вказаного наказу та реєстрація права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 здійснені з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до порушення прав та інтересів СФГ «Сім`ї Янчинських», які підлягають захисту. Так, СФГ «Сім`ї Янчинських» - 02.11.1992 року зареєстровано як юридичну особу.
Для здійснення своєї діяльності з 1994 року СФГ «Сім`ї Янчинських» використовує на праві постійного користування земельну ділянку площею 50, 04 га, яка рішенням №15/11 Локачинської районної ради від 22.03.1994 року була надана ОСОБА_2 , як учаснику (засновнику) СФГ «Сім`ї Янчинських» у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства, на підставі якого було видано Державний акт на право постійного користування серії ВЛ №20 від 30.05.1994 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 17 та є чинним. Законом не передбачено права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого СФГ. Тобто, у правовідносинах користування земельною ділянкою площею 50, 04 га відбулася фактична заміна землекористувача і обов`язки землекористувача земельної ділянки перейшли до селянського (фермерського) господарства. Тому незважаючи, що ОСОБА_2 , - учасник (засновник) СФГ «Сім`ї Янчинських» помер у 2009 році, позивач продовжує користуватися земельною ділянкою площею 50, 04 га, розташованою на території Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області, що підтверджується податковою декларацією з плати за землю від 19.02.2020 року та звітом про площі станом на 01.12.2019 року.
Рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 15.09.2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно визнано за ОСОБА_3 право на постійне користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства, площею 50, 04 га, що розташована на території Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області, в порядку спадкування по смерті ОСОБА_2 , що оскаржується.
Земельна ділянка, площею 50, 04 га, використовується СФГ «Сім`ї Янчинських», без позбавлення останнього права користування зазначеною земельною ділянкою та без погодження з СФГ, був проведений її частковий поділ на земельні ділянки з кадастровими номерами: 0722485200:04:000:0941 - 14, 5793 га 0722485200:04:000:0940 - 25, 4208 га, 0722485200:04:000:0935 - 6, 2874га, в частині земельної ділянки площею 14, 5793 га за кадастровим номером 0722485200:04:000:0941 на земельні ділянки з кадастровими номерами: 0722485200:04:000:1129 - 2 га, 0722485200:04:000:1135 - 2 га, 0722485200:04:000:1132 - 2 га, 0722485200:04:000:1136 – 2 га, 0722485200:04:000:1130 - 2 га, 0722485200:04:000:1133 – 2 га, 0722485200:04:000:1134 - 2 га ,0722485200:04:000:1131 - 0, 579 га.
Відповіддю від 17.07.2020 року Головне управління Держгеокадастру у Волинській області повідомило та надало позивачу копію наказу «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення», яким земельна ділянка за кадастровим номером 0722485200:04:000:1129 була надана у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства.
19.06.2020 року на підставі вищевказаного наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, ОСОБА_1 зареєструвала право власності на земельну ділянку, площею 2 га, кадастровий номер 0722485200:04:000:1129, для ведення особистого селянського господарства. Відповідач Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, який є державним органом, однією з функцій якого є ведення державного обліку і реєстрації земель, а також забезпечення достовірності інформації про наявність та використання земель, не міг не знати, що СФГ «Сім`ї Янчинських» є постійним користувачем земельної ділянки, яка була надана саме для функціонування підприємства позивача; поділ та передача земельної ділянки, що перебуває у користуванні СФГ неможлива без погодження з землекористувачем до припинення в останнього права постійного користування. Жодних рішень про припинення СФГ «Сім`ї Янчинських» права постійного користування земельною ділянкою, площею 50, 04 га, розташованої за межами населених пунктів Старозагорівської сільської ради Локачинського району, не приймалося. Таким чином, видачею оспорюваного наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, на підставі якого за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку, протизаконно позбавлено постійного землекористувача СФГ «Сім`ї Янчинських» законного права користування вказаною земельною ділянкою.
Просить позовну заяву Селянського (фермерського) господарства про визнання недійсним наказу, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку - задовольнити. Визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 3-4933/15-20-СГ від 01.06.2020 року про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення ОСОБА_1 . Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер 0722485200:04:000:1129, площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами населених пунктів Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2105297807224, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) 52763310 від 22.06.2020 року. Стягнути солідарно з відповідачів судові витрати понесені позивачем.
Рішенням суду від 14.01.2021 року у справі позов Селянського фермерського господарства «Сім`ї Янчинських» задоволено повністю. Вказане рішення залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 13.05.2021 року.
Постановою Верховного Суду від 14.12.2022 року рішення Локачинського районного суду Волинської області від 14.01.2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 13.05.2021 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 19 грудня 2025 року у задоволенні позову Селянського фермерського господарства «Сім`ї Янчинських» до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, ОСОБА_1 про визнання недійсним наказу, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку відмовлено повністю.
Не погоджуючись з рішенням суд,у представник позивача СФГ «Сім`ї Янчинських» адвокат Масюк Г. С. подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення є необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Волинській області Волчок С. В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Сидун О. С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримала, представники відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 заперечили проти задоволення апеляційної скарги.
Апеляційний суд в складі колегії суддів, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 02 листопада 1992 року СФГ «Сім`ї Янчинських» зареєстровано як юридичну особу з місцезнаходженням: вул. Колгоспна, 10, смт Локачі, Локачинський район, Волинська область, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію, серія А00 № 399409 (т. 1, а. с. 24 - зворот).
Засновником і головою СФГ «Сім`ї Янчинських» був ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 07 червня 2011 року по 24 жовтня 2014 року зазначену посаду займав син ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , який є членом цього господарства, а з 26 жовтня 2014 року і на час звернення до суду головою СФГ «Сім`ї Янчинських» є ОСОБА_7 (т. 1, а. с. 15-18).
Згідно з пунктом 6.1.1. розділу 6 Статуту СФГ «Сім`ї Янчинських» до земель фермерського господарства належать, зокрема, землі, передані фермерському господарству у приватну власність, у користування, що посвідчено відповідно Державними актами на право приватної власності на землю та постійного користування землею, виданими на ім`я голови господарства (т. 1, а. с. 21).
Для здійснення своєї діяльності СФГ «Сім`ї Янчинських» з 1994 року використовує на праві постійного користування земельну ділянку, площею 50,04 га, яка рішенням Локачинської районної ради від 22 березня 1994 року № 15/11 надана учаснику (засновнику) СФГ «Сім`ї Янчинських» - ОСОБА_2 у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства, на підставі якого був виданий державний акт на право постійного користування, серія ВЛ №20, який 30 травня 1994 року зареєстрований у книзі записів державних актів на право постійного користування землею у Локачинській районній раді за № 17 (т. 1, а. с. 25).
14 жовтня 2009 року голова СФГ «Сім`ї Янчинських» – Янчинський Я. Я., на ім`я якого було видано державний акт на право постійного користування землею, помер (т. 1, а. с. 33).
Рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 15 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Старозагорівської сільської ради, Локачинської районної державної адміністрації про визнання права на спадкове майно після смерті ОСОБА_2 визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування право на постійне користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства, площею 50,04 га, яка розташована на території Старозагорівської сільської ради. Право власності на вказану земельну ділянку не було зареєстровано за ОСОБА_3 у встановленому законом порядку (т. 1, а. с. 36-37, 29-32, 40-41).
Постановою Волинського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року рішення Локачинського районного суду Волинської області від 15 вересня 2014 року скасоване, ухвалене нове рішення про відмову в позові ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 151-157).
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з інформацією відділу Держземагенства у Локачинському районі станом на 08 квітня 2015 року, станом на 01 січня 2016 року, станом на 01 січня 2017 року в постійному користуванні СФГ «Сім`ї Янчинських» знаходилася земля, площею 50,04 га ріллі, на території Старозагорівської сільської ради (т. 1, а. с. 34, 35).
Згідно з податковою декларацією за 2020 рік та звітом про площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід і винограду у власності та у користуванні СФГ «Сім`ї Янчинських» знаходяться сільськогосподарські угіддя, площею 50 га, зокрема, 50 га ріллі. СФГ «Сім`ї Янчинських» за користування земельною ділянкою, загальною площею 50,04 га у 2020 році розраховано суму земельного податку у розмірі 21 823,44 грн (т. 1, а. с. 26-28).
Відповідно до повідомлення Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 24 червня 2020 року № 4654/0-50/0/95-20 (далі – лист Держгеокадастру № 4654/0-50/0/95-20) для наповнення Державного земельного кадастру із земельної ділянки, орієнтовною площею 50,04 га, під час проведення робіт з інвентаризації земель державної власності сільськогосподарського призначення було сформовано земельні ділянки з кадастровими номерами: 0722485200:04:000:0941 – 14,5793 га, 0722485200:04:000:0940 – 25,4208 га, 0722485200:04:000:0935 – 6,2874 га, які внесені до Державного земельного кадастру на підставі технічної документації з інвентаризації земель, проведеної у 2013 році. За зверненнями громадян на ці земельні ділянки державної форми власності сільськогосподарського призначення Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області надано дозволи на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення їх у власність для ведення особистого селянського господарства (1 т., а. с. 42).
Згідно зі схемою поділу земельної ділянки, земельну ділянку, кадастровий номер 0722485200:04:000:0941, площа 14,5793 га, поділено на кілька земельних ділянок, зокрема, земельну ділянку, площею 2 га, яку виділено ОСОБА_1 ..
Відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 01 червня 2020 року № 3-4930/15-20-СГ затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку, площею 2,0 га, кадастровий номер 0722485200:04:000:1129, зокрема, рілля, площею 2,0 га, із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами населених пунктів Старозагорівської сільської ради Локачинського району, без зміни цільового призначення (т. 1, а. с. 13).
На підставі вказаного наказу 19 червня 2020 року державний реєстратор Затурцівської сільської ради Адамчук Р. Є. зареєстрував за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 0722485200:04:000:1129, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 15 серпня 2020 року (т 1., а. с. 11, 12).
Відповідно до частин першої – третьої статті 7 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-XII (у редакції чинній на час створення СФГ «Сім`ї Янчинських») (далі – ЗК України 1990 року) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.
Згідно із частиною першою статті 23 ЗК України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства (частина перша статті 51 ЗК України 1990 року).
Відповідно до статті 1 Закону України від 19 червня 2003 року № 937-IV «Про фермерське господарство» (далі – Закон № 937-IV), фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.
Згідно із частиною першою статті 5, частиною першою статті 7 Закону № 937-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.
Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону № 937-IV).
З огляду на вказане, і на сьогодні, і на час реєстрації позивача можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.
Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення (створення) фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа – суб`єкт господарювання згідно зі статтею 55 Господарського кодексу України.
Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17.
Після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства( постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 695/1275/17 та у справі № 483/1863/17, від 27 березня 2019 року у справі № 574/381/17-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 628/776/18).
З моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства та набуття ним прав юридичної особи таке господарство набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. У відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа – голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц, провадження № 14-533цс18).
У разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. Тому право постійного користування земельною ділянкою через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц).
Отже, перехід до фермерського господарства права на користування землею застосовується виключно щодо земельної ділянки, з якою безпосередньо пов`язане створення фермерського господарства.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 904/284/19.
Суд зауважує, що після державної реєстрації фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок), але як юридична особа, а не як громадянин із метою створення фермерського господарства, в порядку визначеному законом, зокрема, на конкурентних засадах після 2015 року.
Згідно з пунктом «а» частини першої статті 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України ).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Згідно з Розпорядженням № 214 на підставі клопотання голови СФГ «Сім`ї Янчинських» Янчинського Я.Я. припинено право фермерського господарства на користування частиною земельної ділянки, площею 23,7 га, пасовищ та передано її в землі запасу Старозагорівської сільської ради (т. 1, а. с. 66).
Відповідно до листа Держгеокадастру № 4654/0-50/0/95-20 для наповнення Державного земельного кадастру із земельної ділянки орієнтовною площею 50,04 га, під час проведення робіт з інвентаризації земель державної власності сільськогосподарського призначення, було сформовано земельні ділянки, площею 14,5793 га, 25,4208 га та 6,2874 га, які внесені до Державного земельного кадастру на підставі технічної документації з інвентаризації земель, проведеної у 2013 році, і саме із земельної ділянки площею 14,5793 га, ОСОБА_1 виділено земельну ділянку, площею 2,0 га (т. 1, а. с. 42).
Згідно з відповіддю Старозагорівської сільської ради на запит Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 06 листопада 2019 року № 18-3-0.32-7504/2-19, сільська рада не погоджувала бажане місце розташування земельної ділянки для відведення у власність ОСОБА_1 , оскільки вона накладалась на земельну ділянку, площею 50,0 га, яка належить СФГ «Сім`ї Янчинських» на праві постійного користування (т. 1, а. с. 14).
Відповідно до відповіді відділу Держгеокадастру у Локачинському районі Волинської області від 16 грудня 2020 року № 97-3-0.192-1276/165-20 частина спірної земельної ділянки, площею 23,7 га, право на яку припинене згідно з Розпорядженням № 214, накладається на земельні ділянки, які сформовані при проведені робіт з інвентаризації земель державної власності у 2013 році, зокрема, земельну ділянку, площею 14,5793 га, кадастровий номер 0722485200:04:000:0941, з якої ОСОБА_1 виділено земельну ділянку, площею 2,0 га.
Водночас, відділ Держгеокадастру у Локачинському районі Волинської області вказує, що згідно з матеріалами викопіювання із плану землекористування Старозагорівської сільської ради запроєктованої земельної ділянки сільська рада розробляла проєкт вилучення із господарського обігу земельної ділянки, площею 23, 7 га як малопродуктивної, але не здійснила робіт із її вилучення, а місце її розташування відповідає місцю розташування земельної ділянки, площею 23, 7 га пасовищ, СФГ «Сім`ї Янчинських» (т. 1, а. с. 183).
Відповідно до інформаційних довідок відділу Держземагенства у Локачинському районі, відділу Держгеокадастру у Локачинському районі Волинської області, податкової декларації СФГ «Сім`ї Янчинських» за 2020 рік, станом на 08 квітня 2015 року, на 01 січня 2016 року, на 01 січня 2017 року, на 19 лютого 2020 року в постійному користуванні СФГ «Сім`ї Янчинських» знаходилось 50,04 га ріллі на території Старозагорівської сільської ради (т. 1, а. с. 34,35).
Згідно з матеріалами справи державний акт на право постійного користування на спірну земельну ділянку від 30 травня 1994 року, серія ВЛ № 20, є чинним та не скасований, однак оригіналу вказаного державного акту представником позивача для огляду судом не представлено.
З огляду на викладене, судом встановлено, що надані органами державної влади і місцевого самоврядування документи містять різну інформацію про те, чи перебувала у користуванні СФГ «Сім`ї Янчинських» земельна ділянка, площею 50,04 га, в період з 1994 року до 2010 року, чи вибувала частина земельної ділянки, площею 23,7 га, із користування СФГ «Сім`ї Янчинських» та чи була повернена у власність Старозагорівської сільської ради, чи не вибувала і накладалась на землі державної власності, сформовані в процесі інвентаризації 2013 року та виділені у приватну власність громадянам.
Для встановлення тієї обставини, чи передана у власність ОСОБА_1 земельна ділянка, площею 2,0 га, входить у межі земельної ділянки, яка знаходиться у постійному користуванні СФГ «Сім`ї Янчинських», та чи порушені права позивача як користувача земельної ділянки, судом було призначено судову земельну технічну експертизу.
Відповідно до висновку експерта № 1560-Е від 29.09.2025 року земельна ділянка, площею 2,0 га, кадастровий номер 0722485200:04:000:1129, надана у власність ОСОБА_1 , входить у межі земельної ділянки, площею 50,04 га, наданої у постійне користування СФГ «Сім`ї Янчинських» на підставі Державного акту на право постійного користування землею від 30 травня 1994 року серії ВЛ № 20. Площа входження становить 1,9512 г, а також входить у межі земельної ділянки, площею 14,5793 га, кадастровий номер 0722485200:04:000:0941, яка сформована при проведенні інвентаризації земель державної власності у 2013 році.
На поставлене судом запитання, чи входить земельна ділянка ОСОБА_1 , площею 2,0 га, кадастровий номер 0722485200:04:000:1129, у межі земельної ділянки, площею 23,7 га, право на яку припинено згідно з розпорядженням Локачинської РДА №214 від 20.08.2008 року "Про припинення права користування частиною земельної ділянки селянським (фермерським) господарством «Сім`ї Янчинських», експертом відповідь не надана, оскільки наданих експерту матеріалів не достатньо для проведення дослідження, а саме для ідентифікації об`єкту дослідження (т.4, а.с.2-13).
Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у даній справі не доведено позивачем користування СФГ «Сім`ї Янчинських» спірною земельною ділянкою у період з 1994 року до 2020 року, зокрема, з 2008 року (з моменту прийняття Розпорядження № 214) до 2013 (до моменту проведення інвентаризації земель) року та з 2013 року (після проведення інвентаризації земель) до 2020 року, та того, що після припинення права користування частиною земельної ділянки, площею 23,7 га, СФГ «Сім`ї Янчинських» (з серпня 2008 року) вчинило дії щодо оформлення відповідних документів (виготовлення технічної документації), визначення площі та меж земельної ділянки, яка залишилася у постійному користуванні селянського фермерського господарства, суд констатує про неможливість встановити ту обставину, що передана на підставі оспорюваного наказу ГУ Держгеокадастру у Волинській області у власність ОСОБА_1 земельна ділянка, площею 2,0 га, із кадастровим номером 0722485200:04:000:1129, входить у межі земельної ділянки, яка знаходиться у постійному користуванні СФГ «Сім`ї Янчинських», тобто про порушення прав позивача як користувача земельної ділянки, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду з огляду на таке та зазначає, що позивачем не надано документів на підтвердження наявності у фермерського господарства оформленого права постійного користування спірною земельною ділянкою.
Верховним Судом у постанові від 14.12.2022 було зазначено, що у даній справі суди не встановили, чи користувалося СФГ «Сім`ї Янчинських» спірною земельною ділянкою у період з 1994 року до 2020 року, зокрема, з 2008 року (з моменту прийняття Розпорядження № 214 «Про припинення права користування частиною земельної ділянки селянським (фермерським) господарством «Сім`я Янчинських») до 2013 (до моменту проведення інвентаризації земель) року та з 2013 року (після проведення інвентаризації земель) до 2020 року, чи після припинення права користування частиною земельної ділянки площею 23,7 га СФГ «Сім`ї Янчинських» (з серпня 2008 року) вчинило дії щодо оформлення відповідних документів (виготовлення технічної документації), визначення площі та меж земельної ділянки, яка залишилася у постійному користуванні селянського фермерського господарства.
Отже, не встановили, чи передана у власність ОСОБА_1 земельна ділянка площею 2,0 га входить у межі земельної ділянки, яка знаходиться у постійному користуванні СФГ «Сім`ї Янчинських».
Отже, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є обґрунтованим та такими, що сформульовано з встановленням усіх істотних обставин справи.
Згідно з ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування»; ґ) заклади освіти незалежно від форми власності; д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.
Отже, чинним законодавством не передбачена можливість набуття права постійного користування земельною ділянкою фермерськими господарствами (для ведення фермерського господарства).
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 18.03.2019 у справі № 922/3312/17.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що Селянське (фермерське) господарство «Сім`ї Янчинських» зареєстроване 02.11.1992 року, а державний акт на право постійного користування ОСОБА_2 виданий 30.05.1994 року, тобто вже після реєстрації фермерського господарства. 
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18, правовідносини стосуються визнання права постійного користування СФГ «Берізка», земельну ділянку для створення якого надано 05.03.1993 року, а реєстрація такого господарства здійснена 18.03.1993 року, тобто спочатку надавалася земельна ділянка, а тоді реєструвалася юридична особа. Як вказано у зазначеній постанові відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2009-XII «Про селянське (фермерське) господарство» (у редакції Закону від 23 липня 1993 року № 3312-XII, втратив чинність 29 липня 2003 року - з моменту набрання чинності Законом України від 19 червня 2003 року № 973-IV «Про фермерське господарство») після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.
Законодавством, чинним на момент створення СФГ, було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності СФГ як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення СФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого СФГ. 19 червня 2003 року було прийнято новий Закон України № 937-IV «Про фермерське господарство» (далі - Закон № 937-IV), яким Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» № 2009-XII визнано таким, що втратив чинність. У статті 1 Закону № 937-IV вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону. Згідно із частиною першою статті 5, частиною першою статті 7 Закону № 937-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.
Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону № 937-IV).
Отже, на сьогодні можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.
Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення (створення) фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа суб`єкт господарювання згідно зі статтею 55 Господарського кодексу України.
Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17.
Після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства( постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 695/1275/17 та у справі № 483/1863/17, від 27 березня 2019 року у справі № 574/381/17-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 628/776/18).
З моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства та набуття ним прав юридичної особи таке господарство набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. У відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц, провадження № 14-533цс18).
Отже, перехід до фермерського господарства права на користування землею застосовується виключно щодо земельної ділянки, з якою безпосередньо пов`язане створення фермерського господарства. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 904/284/19.
Також апеляційний суд звертає увагу, що позивачем у суді першої інстанції не заперечувався той факт, що СФГ «Сім`ї Янчинських» було створено на підставі отримання засновником СФГ іншої земельної ділянки, а не земельної ділянки площею 50,04 га. Отже, так як створення СФГ «Сім`ї Янчинських» було пов`язане безпосередньо не з земельною ділянкою 50, 04 га, а з іншою земельною ділянкою, то в такому разі СФГ мало право на отримання додаткової земельної ділянки площею 50, 04 га, однак як юридична особа, а не громадянин, що відповідає правовим висновкам Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду, висловленим у постанові від 19.08.2020 року у справі №904/284/19. 
Жодні докази, на підставі якої земельної ділянки було створене СФГ «Сім`ї Янчинських» в матеріалах справи відсутні. Разом з тим, ст. 52 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено граничні розміри земельних ділянок селянських (фермерських) господарств, а саме для ведення селянського (фермерського) господарства можуть передаватися у приватну власність або надаватися у користування земельні ділянки, розмір яких не повинен перевищувати 50 гектарів сільськогосподарських угідь і 100 гектарів усіх земель.
З 14.10.2009 року право розпоряджатися земельною ділянкою площею 50,04 га належало Локачинській районній державній адміністрації, а з 01.01.2013 у зв`язку із зміною повноважень Головному управлінню відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України. Саме тому у 2013 році з метою наповнення Державного земельного кадастру земельну ділянку орієнтовною площею 50,04 га під час проведення робіт з інвентаризації земель державної власності сільськогосподарського призначення було сформовано в земельні ділянки з кадастровими номерами 0722485200:04:000:0941 площею 6,2874 га, 0722485200:04:000:0940 - площею 25,4208 га, 0722485200:04:000:0941 - площею 14,5793 га. Відомості про вказані вище земельні ділянки внесені до Державного земельного кадастру на підставі технічної документації з інвентаризації земель. Оскільки земельні ділянки були вільними та сформованими, то за зверненнями громадян вищевказані земельні ділянки державної власності сільськогосподарського призначення Головним управлінням надані дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства.
Щодо доводів апеляційної скарги про визнання недійсним наказу Головного управління від 01.06.2020 року № 3-4932/15-20-СГ, то су4д першої інстанції дійшов правильного висновку, що дана позовна вимога є необґрунтованою, оскільки оспорюваний наказ Головного управління відповідає вимогам законодавства і не підлягає скасуванню.
Також слід звернути увагу, що наказ Головного управління є обмежений у часі, а тому на даний час вичерпав свою дію. Щодо неефективності оскарження ненормативного акту органу державної влади та органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу на те, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12 97гс19, п. 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, п. 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, п. 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, п. 52). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia – «суд знає закони» (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, п. 50), від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, п. 84), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, п. 101) та інші). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення. У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що земельні ділянки, що відведені у приватну власність на підставі оспорюваного рішення мають у своєму складі землі водного фонду - прибережну захисну смугу Кременчуцького водосховища. За таких обставин належним способом захисту прав є вимога про зобов`язання відповідачів повернути земельну ділянку у власність територіальної громади». З огляду на викладене, встановивши, що земельна ділянка, передана у власність відповідачки, розташована в межах прибережної смуги, апеляційний суд зробив правильний висновок про те, що ефективним способом захисту порушеного права держави є саме вимога про повернення земельної ділянки. У той же час, оспорення розпорядження органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади про передачу такої земельної ділянки у власність фізичної особи не є необхідним, оскільки суд у будь-якому випадку зобов`язаний надати йому оцінку в мотивувальній частині судового рішення, що й було зроблено судом апеляційної інстанції в цій справі. За таких обставин пред`явлення прокурором окремої позовної вимоги про скасування розпорядження голови Кам`янець-Подільської РДА від 25.07.2006 № 616/2006 «Про передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства» не відповідає критерію ефективності способу захисту порушеного права».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 446/478/19 вказно на те, що усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, пункт 143). Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним [див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21 (пункт 53)]. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia – «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 446/478/19, у постановах Верховного Суду від 16.04.2025 року у справі № 915/102/24, від 20.06.2018 у справі № 802/307/17-а, від 18.04.2018 у справі № 802/950/17-а, Вищого господарського суду України від 24.058.2016 у справі № 912/627/15-г, Верховного суду України від 06.10.2015 року у справі № 21-1306а15, від 30.09.2015 року у справі № 911/3396/14, предметом позову в яких є скасування рішення органу владних повноважень щодо передачі у власність чи оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язанні з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і такий позов не може бути задоволений, оскільки вказане рішення вичерпало свою дію шляхом виконання. 
Також слід зазначити, що Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.
Отже, прийняте Головним управлінням рішення про передачу земельної ділянки є ненормативним актом суб`єкта владних повноважень, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування цього рішення не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. 
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 20.06.2018 у справі № 802/307/17-а, від 18.04.2018 у справі № 802/950/17-а, Вищого господарського суду України від 24.058.2016 у справі № 912/627/15-г, Верховного суду України від 06.10.2015 року у справі № 21-1306а15, від 30.09.2015 року у справі № 911/3396/14, предметом позову в яких є скасування рішення органу владних повноважень щодо передачі у власність чи оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язанні з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і такий позов не може бути задоволений, оскільки вказане рішення вичерпало свою дію шляхом виконання. 
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 №1423 ІХ, який набрав чинності 27.05.2021, змінено положення Земельного кодексу України щодо уповноважених органів на розпорядження земельними ділянками.
Зокрема розділом Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України (далі– ЗК України) доповнено п.24, яким визначено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах територіальних громад.
Таким чином, земельні ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, в тому числі спірна земельна ділянка в силу вимог закону стали комунальною власністю, а тому Головне управління на даний час не є розпорядником даною земельною ділянкою.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем користування СФГ «Сім`ї Янчинських» спірною земельною ділянкою у період з 1994 року до 2020 року, зокрема, з 2008 року (з моменту прийняття Розпорядження № 214) до 2013 (до моменту проведення інвентаризації земель) року та з 2013 року (після проведення інвентаризації земель) до 2020 року, та того, що після припинення права користування частиною земельної ділянки, площею 23,7 га, СФГ «Сім`ї Янчинських» (з серпня 2008 року) вчинило дії щодо оформлення відповідних документів (виготовлення технічної документації), визначення площі та меж земельної ділянки, яка залишилася у постійному користуванні селянського фермерського господарства, і, що передана на підставі оспорюваного наказу ГУ Держгеокадастру у Волинській області у власність ОСОБА_1 земельна ділянка, площею 2,0 га, із кадастровим номером 0722485200:04:000:1129, входить у межі земельної ділянки, яка знаходиться у постійному користуванні СФГ «Сім`ї Янчинських», тобто про порушення прав позивача як користувача земельної ділянки.
Висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду та зводяться до власного тлумачення норм матеріального права та обставин справи. Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу представника позивача Селянського фермерського господарства «Сім`ї Янчинських» адвоката Масюк Ганни Сергіївни залишити без задоволення.
Рішення Локачинського районного суду Волинської області від 19 грудня 2025 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 березня 2026 року.

Головуючий 

Судді :