Справа № 442/9575/25 
Провадження 2/438/219/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

08 квітня 2026 року м. Борислав

Бориславський міський суд Львівської області
у складі судді Дудар О.В., 
за участю секретаря Валькович Г.К., 
представника позивача – Таргонія В.М.,
представник відповідача – адвоката Лаврової М.А. у режимі відеоконференції,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом внаслідок ДТП,

встановив:

Адвокат Таргонія В.М. звернувся до Бориславського міського суду Львівської області перебуває в інтересах ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом внаслідок ДТП.
Позовна заява обґрунтована тим, що 17 грудня 2024 року близько 21:55 по вулиці Проскурівській, 92, машиніст пасажирського електропотяга № 55, сполученням «Київ-Рахів», ОСОБА_2 , здійснив наїзд на ОСОБА_1 , який внаслідок наїзду отримав тілесні ушкодження. Через отримані тілесні ушкодження позивачу завдано моральну шкоду, при визначені розміру якої позивач виходив з наступного: 1) внаслідок наїзду зазнав надзвичайного стресу та страху за своє життя, а також сильного фізичного болю; 2) перебував на стаціонарному лікуванні 2 місяці (у цей період позивач зазнавав сильного фізичного болю, страху за подальше життя та результат лікування, був змушений терпіти медичні втручання й перебувати у стані залежності від сторонньої допомоги, що спричинило значні моральні страждання); 3) позивачу було травматично ампутовано праву кисть, що суттєво вплинуло на можливість самостійного забезпечення свого життя та потреб; 4) інвалідність встановлена позивачу безстроково, тобто в нього немає надії на відновлення попереднього стану; 5) змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя; 6) вимушено змінив сталий життєвий устрій та втратив можливість заробітку та повноцінної реалізації в житті. Згідно Рекомендацій щодо реабілітації, що долучені до позову, у позивача встановлено обмеження до самообслуговування та трудової діяльності. Враховуючи, що позивач зазнав значного фізичного болю, травма назавжди змінила його життя у всіх сферах, він оцінює розмір грошового відшкодування завданої йому моральної шкоди у грошовому еквіваленті – 150000,00 грн, що є розумним і справедливим, і зможе хоча б частково допомогти в організації життя після травми.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 січня 2026 року вказана позовна заява (справа № 442/9575/25) передана судді Бориславського міського суду Львівської області Дудар О.В.
Ухвало суду від 4 лютого 2026 року прийнято до розгляду та відкрити провадження у справі за вказаним вище позовом. Розгляд справи постановлено провести у порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 19 лютого 2026 року.
Ухвалою суду від 10 лютого 2026 року задоволено клопотання представника відповідача – адвоката Лаврової М.А. про її участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою сервісу «https://vkz.court.gov.ua/».
18 лютого 2026 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що у постанові про закриття кримінального провадження від 22 травня 2025 року слідчими діями встановлено, що 17 грудня 2024 близько 21:43 на 3-й пасажирській платформі, 4-ої приймально-відправній колії вокзалу станції Хмельницький, поїзд № 55/13, сполученням Київ-Рахів, ЧС-8 № 005 депо приписки ТЧ-1 Київ-Пасажирський, під час відновлення руху здійснив наїзд на громадянина ОСОБА_1 (Позивача), ІНФОРМАЦІЯ_1 , який у стані алкогольного сп`яніння слідував по пасажирській платформі. Також по факту вказаної події відповідачем проведено розслідування вказаного нещасного випадку невиробничого характеру про що складено відповідний акт від 26 грудня 2024 року, з якого вбачається, що нещасний випадок невиробничого характеру стався внаслідок порушення самим потерпілим «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України», які затверджені наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року № 54. Згідно відповіді директора КП «Хмельницька міська лікарня» Хмельницької міської ради від 23 грудня 2024 року № 01-07-3936 (інформація також міститься у постанові про закриття кримінального провадження від 22 травня 2025 року), на момент травмування на залізничному транспорті Павлій В.М. перебував у стані алкогольного сп`яніння – 1,837 проміле. Також, всі заходи безпеки при посадці/висадці пасажирів на вокзалі станції Хмельницький дотримано, працівниками залізничного транспорту не були порушені правила безпеки руху або експлуатації транспорту, а також відсутні недоброякісний ремонт транспортних засобів, колій, засобів сигналізації та зв`язку тощо, що свідчить про правомірність дій відповідача. Відсутність у діях відповідача неправомірності або протиправності виключає його обов`язок відшкодовувати завдану шкоду. Позивачем, до матеріалів справи не надано жодних письмових доказів, які б підтверджували його моральні страждання щодо отриманих ним травм. Нехтування позивачем Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті України, а також факт перебування у нетверезому стані під час події є грубою необережністю. На підставі наведеного, відповідач вважає, що визначений позивачем розмір моральної шкоди є недоведеним та неприйнятним у сфері викладених подій, а тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити. 
Підготовче судове засідання 19 лютого 2026 року відкладено у зв`язку із клопотанням представника позивача. 
Ухвалою суду від 5 березня 2026 року задоволено клопотання представника позивача - адвоката Таргонія В.М., про його участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції за допомогою сервісу «https://vkz.court.gov.ua/».
9 березня 2026 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. Вказав, що підтримує вимоги та доводи позовної заяви, складу суду довіряє. 
Ухвалою суду від 10 березня 2026 року закрити підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом внаслідок ДТП та призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні у приміщенні Бориславського міського суду Львівської області на 25 березня 2026 року.
Судове засідання 25 березня 2026 року не відбулось у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному. Розгляд справи призначено на 8 квітня 2026 року.
Позивач у судове засідання не прибув.
Частиною 3 статті 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Представники сторін не заперечували проти розгляду справи за відсутності позивача.
Враховуючи клопотання позивача, думку учасників, суд дійшов висновку за можливе провести судове засідання.
Представник позивача - адвокат Таргонія В.М. підтримав доводи та вимоги позовної заяви. Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав, вказаних у позові.
Представник відповідача адвокат Лаврова М.А. наголосила, що відповідач не визнає в повному обсязі та просить відмовити у задоволенні позову. Стверджує, що завдання позивачу моральної шкоди не доведено, а наїзд на нього стався внаслідок його протиправних дій. 
Суд, заслухавши пояснення учасників, дослідивши надані докази, дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що 7 грудня 2024 року близько 21:43 на 3-й пасажирській платформі, 4-ої приймально-відправній колії вокзалу станції Хмельницький, поїзд № 55/13 (Київ-Рахів), ЧС-8 № 005 депо приписки ТЧ-1 Київ-Пасажирський, під керуванням машиніста ОСОБА_2 , під час відновлення руху здійснив наїзд на гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який у стані алкогольного сп`яніння слідував по пасажирській платформі. Внаслідок наїзду ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження.
18 грудня 2024 року відомості за вказаним фактом внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024243000003845 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 276 КК України.
Згідно з випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 11086 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні з 17 грудня 2024 року по 6 січня 2025 року з діагнозом неповний травматичний відрив правої кисті на рівні кіток зап`ястку. Відкритий перелом горбистої нігтьової фаланги 1-го пальця правої кисті з дефектом.
Відповідно до випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного хворого) № 19 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 17 січня 2025 року по 18 лютого 2025 року з діагнозом: травматична ампутація правої кисті на рівні п`ясних кісток і нігтевої фаланги І пальця, з дефектом тканин. Інфікована після травматична культя правої кисті на рівні ІV-V п`ясних кісток і нігтевої фаланги І пальця з некрозом і великим дефектом тканин, слабогранулююча рана.
17 січня 2025 року у ході досудового розслідування призначено судово-медичну експертизу ОСОБА_1 . Відповідно до висновку експерта від 21 травня 2025 року № 52 у ОСОБА_1 станом на 17 грудня 2024 року – 6 січня 2025 року лікарями КП «ХМЛ» ХМР описані - травма правої кисті у вигляді неповного травматичного відриву правої кисті на рівні кісток зап`ястку, рани в ділянці правої кисті, вивиху 2-5-ої п`ятних кісток, перелому фаланг 2-3-го пальців з подальшою їх ампутацією, відкритого перелому основи нігтьової фаланги 1-го пальця, що могли утворитися від дії тупого твердого предмету; - травма обличчя у вигляді перелому кісток носу зі зміщенням, що могла утворитися від дії тупого твердого предмету, та за своїм характером відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричиняють короткочасний розлад здоров`я, згідно «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», що затверджені наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України» від 17 січня 1995 року № 6. Вищевказані травми могли утворитися за обставин вказаних в постанові про призначення судово-медичної експертизи. Відсутність рентгенівських знімків та неявка потерпілого на судово-медичне обстеження не дає можливості оцінити ступінь тяжкості тілесних ушкоджень травми правої кисті у ОСОБА_1 згідно вимог пункту 4.13 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» наказу МОЗ України «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України». Виставлений лікарем КП «ХМЛ» від 17 січня 1995 року № 6. Виставлений лікарем ХМР діагноз «Струс головного мозку» не підтверджений об`єктивною характерною неврологічною симптоматикою, тому не приймається до уваги при встановлені ступеня тяжкості тілесних ушкоджень
З акта службового розслідування аварії, складного 26 грудня 2024 року, вбачається що випадок стався внаслідок порушення потерпілим ОСОБА_1 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року № 54, а саме пунктів 2.2, 2.3, 2.5, 2.6. Вини працівників залізничного транспорту в даному випадку не вбачається.
Постановою заступника начальника ВРЗСТ СВ Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області капітана Лисака Р.Р. від 22 травня 2025 року закрито кримінальне провадження № 12024243000003845 від 18 грудня 2024 року у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 стаття 276 КК України.
Із постанови про закриття кримінального провадження вбачається, що працівники залізничного транспорту діяли згідно Правил технічної експлуатації залізниць України затверджених наказом Міністерства Транспорту України від 20 грудня 1996 року № 411 та в їх діях порушень правил безпеку руху та експлуатації транспорту не виявлено, тому в їх діях відсутній склад кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною 2 статті 276 КК України. Крім того проведеним досудовим розслідуванням встановлено відсутність складів інших злочинів, так враховуючи, що травмування ОСОБА_1 , настала без втручання сторонніх осіб і є нещасним випадком, який наступив внаслідок необережних дій самого потерпілого, що стало можливим внаслідок порушення ним загальнообов`язкових правил поводження та користування залізничним транспортом, оскільки залізниця зона підвищеної небезпеки, тобто в даних матеріалах кримінального провадження відсутні ознаки злочинів, передбачених статями 121, 115, 120 КК України.
Відповідно до рекомендацій, які є частиною індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю № 64/25/661/І ОСОБА_1 , 
З витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 31 березня 2025 року № 64/25/661Р ОСОБА_1 встановлено інвалідність третьої групи, з діагнозом травматична ампутація двох і більше пальців кисті. 
Згідно з рекомендаціями, які є частиною індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю, номер витягу 64/25/661/І, ОСОБА_1 має помірний ступінь обмеження у здатності до самообслуговування та трудовій діяльності, має протези після ампутації на різних рівнях правої кисті. 
З пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 є пенсіонером по інвалідності за загальним захворюванням довічно. 
Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Частина 1 та 2 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала , зокрема якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів частина 1 статті 1168 ЦК України).
Частина 1 статті 1187 ЦК України визначає, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Частиною 2 статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП водієм (машиністом), який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61-12464св20), від 2 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61-19345св19).
Враховуючи наведене, АТ «Українська залізниця» з яким машиніст перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.
Відповідно до частини 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.
Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю.
Під умислом потерпілого розуміють, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату незалежно від вини такої особи. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.
У відповідності до частини 2 статті 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.
Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина 2 статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).
У цивільному законодавстві відсутнє визначення грубої необережності, тому питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина 2 статті 1193 ЦК України , у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Про наявність у діях потерпілого грубої необережності можуть свідчити перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху, тощо, а не проста необачність (постанова Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 712/14046/18).
Аналогічні позиції Верховного Суду сформовані у справах № 466/4412/15-ц, постанова від 5 червня 2019 року; № 756/16649/13-ц постанова від 15 серпня 2019 року; № 447/2438/16-ц постанова від 2 жовтня 2019 року.
Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц дійшов висновку, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завданої здоров`ю особи (постанови Верховного Суду: від 26 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц; від 21 липня 2022 року у справі № 752/13375/19; від 6 липня 2022 року у справі № 442/3107/21).
Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц дійшов висновку, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завданої здоров`ю особи (постанови Верховного Суду: від 26 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц; від 21 липня 2022 року у справі № 752/13375/19; від 6 липня 2022 року у справі № 442/3107/21).
Судом не встановлено обставин непереборної сили, а наявність умислу потерпілого відповідачем не доведена.
Разом з тим, суд враховує, що потерпілий ОСОБА_1 перебував у стані алкогольного сп`яніння (1,837 %) та нехтував правилами безпеки руху, що полягало у порушенні вимог пунктів 2.2, 2.3, 2.5, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року № 54, що свідчить про грубу необережність, яка призвела до його травмування. 
Проте доказів, які б підтверджували умисел потерпілого відповідачем не надано.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що наїзд на позивача відбувся внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілого, а не внаслідок умислу потерпілого.
Чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого. 
Відповідно до абзацу 1 пункту 3 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Пунктом 5 вказаної постанови передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При ньому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви (пункт 9 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Водночас суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості.
Гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому, грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, від 23 листопада 2022 року у справі № 686/13188/21, від 19 квітня 2023 року у справі № 336/10216/21.
Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19).
Відповідно до постанови Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі за № 752/17832/14-ц, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивач діагностовано: травматична ампутація правої кисті на рівні п`ясних кісток і нігтевої фаланги І пальця, з дефектом тканин. Інфікована після травматична культя правої кисті на рівні ІV-V п`ясних кісток і нігтевої фаланги І пальця з некрозом і великим дефектом тканин, слабогранулююча рана.
Позивач перебував на стаціонарному лікуванні 2 місяці, зазнавши сильного фізичного болю, страху за подальше життя та результат лікування, був змушений терпіти медичні втручання й перебувати у стані залежності від сторонньої допомоги. Позивачу травматично ампутовано праву кисть, що суттєво вплинуло на можливість самостійного забезпечення свого життя та потреб, внаслідок чого йому встановлена інвалідність безстроково. Крім того, він змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя; змінив сталий життєвий устрій та втратив можливість заробітку та повноцінної реалізації в житті. 
Оскільки наїзд на ОСОБА_1 стався внаслідок нехтування ним Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, у стані алкогольного сп`яніння, суд відповідно до частини 2 статті 1193 ЦК України приходить до висновку, що вказані обставини є підставою для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди.
Враховуючи наведене, а також глибину та тривалість моральних страждань позивача, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, суд вважає, що розмір моральної шкоди необхідно зменшити до суми 75000,00 грн, що буде співмірним із душевними стражданнями, перенесеними позивачем у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою.
Щодо вимог позовної заяви про зазначення суми без урахувань податків, зборів та інших обов`язкових платежів слід вказати наступне. 
Згідно з підпунктом 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім:
а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом;
Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.
Аналогічний правовий висновок викладено й у постанові Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21 та зазначено про те, що чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вже зауважувала, що тлумачення статті 265 ЦПК України дає підстави для висновку, що її положення не містять імперативної вказівки щодо додаткової деталізації суми, яка на підставі рішення суду підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, із вказівкою про утримання податків та інших обов`язкових платежів (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі №461/2729/22 (провадження №61-10834сво22)).
Цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного суду від 13 лютого 2019 року у справі №130/1001/17 (провадження №51-7588км18), від 18 січня 2021 року у справі №Б-23/75-02 (н.р.Б-7346/2-19), від 29 вересня 2021 року у справі №166/1222/20 (провадження №61-9003св21), від 17 січня 2024 року в справі №932/9029/23 (провадження №61-16072 св 23), від 19 лютого 2024 року в справі №932/3602/22 (провадження №61-7598св23)).
Тому Верховний Суд зауважує, що обов`язки сторін у сфері оподаткування, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, суд не встановлює.
При цьому касаційний суд враховує, що механізми забезпечення єдності судової практики полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №130/1001/17, від 18 січня 2021 року у справі №Б-23/75-02, від 29 вересня 2021 року у справі №166/1222/20).
Обміркувавши викладене, касаційний суд підкреслює: проявом розумності є те, що у ЦК України, як основному регуляторі цивільних відносин, визначення розміру грошової компенсації моральної шкоди не пов`язується з вирішенням питання про розмір податків, зборів чи інших обов`язкових платежів. Очевидно, що для контролю сплати податків, зборів чи інших обов`язкових платежів в публічному праві існують відповідні механізми, які зовсім не пов`язані із визначенням розміру грошової компенсації моральної шкоди; цивільний суд за позовом про стягнення грошової компенсації моральної шкоди відповідно до статті 23 ЦК України вирішує цивільний спір, а не визначає, розмір та порядок сплати податків, зборів чи інших обов`язкових платежів; можливість вирішення цивільного позову про стягнення грошової компенсації моральної шкоди не потребує залучення до участі у такій справі Верховної Ради України та/або Державної податкової служби України; правовідносини з нарахування, утримання та перерахування податків, зборів чи інших обов`язкових платежів знаходяться у площині публічних (податкових) відносин, а тому суд при вирішенні позову про стягнення грошової компенсації моральної шкоди відповідно до статті 23 ЦК України не вирішує питання про податки, збори чи інші обов`язкові платежі.
У статті 265 ЦПК України немає імперативної вказівки на необхідність додаткової деталізації у рішенні суду грошової компенсації моральної шкоди із розміром сплати податків, зборів чи інших обов`язкових платежів.
З урахуванням викладеного необґрунтованим є вирішення судами у цій цивільній справі питань щодо податків, зборів чи інших обов`язкових платежів та визначення в резолютивній частині рішення порядку його виконання про стягнення цієї суми «без утримання податків та інших обов`язкових платежів».
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подачу позову на підставі пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір пропорційно задавленим позовним вимогам в розмірі 750,00 грн підлягає стягненню із відповідача на користь держави.
Керуючись статтями 19, 76-81, 263-268, 273, 354 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом внаслідок ДТП, – задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 75000,00 (сімдесят п`ять тисяч) грн.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь до спеціального фонду державного бюджету судовий збір у розмірі 750,00 грн. 
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення складено 8 квітня 2026 року.

Учасники справи:
Позивач:  ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач:  Акціонерне товариство «Українська залізниця»,код ЄДРПОУ 40075815, місцезнаходження: місто Київ, вулиця Єжи Ґедройця, 5.

Суддя Олена ДУДАР