ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року
м. Київ

справа № 168/1389/24
провадження № 61-8923св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 09 квітня 2025 року в складі судді Фазан О. З. та постанову Волинського апеляційного суду від 12 червня 2025 року в складі колегії суддів Карпук А. К., Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І.

в справі за позовом ОСОБА_1 до Дубечненської сільської ради Ковельського району Волинської області, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, про визнання в порядку спадкування за законом права на завершення приватизації та здійснення державної реєстрації права власності з отриманням витягу з Державного реєстру на земельну ділянку та

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визнати за ним право на завершення приватизації та одержання правовстановлюючих документів про право власності (отримання витягу з Державного реєстру речових прав) для здійснення державної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0725082501:01:006:0034 біля будинку на АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначав, що після смерті його прабаби - ОСОБА_4 , діда - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його баба - ОСОБА_3 . Після смерті баби єдиним спадкоємцем є її син ОСОБА_2 - відповідач у справі, який не претендує на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 0725082501:01:006:0034 на АДРЕСА_1 , що передавалась ОСОБА_3 безоплатно у приватну власність на підставі Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок». Рішенням Любохинівської сільської ради від 13 лютого 1992 року передано безоплатно у приватну власність спочатку ОСОБА_4 , а після її смерті - ОСОБА_5 , а після його смерті - ОСОБА_3 земельні ділянки (рілля) для ведення особистого підсобного господарства площею 0,61 га та 0,4948 га з відповідними змінами у земельно-кадастрову книгу колгоспу «ім. Карла Маркса» за 1992-2010 роки. ОСОБА_3 хоча й прийняла спадщину після смерті спадкодавців шляхом постійного спільного проживання, однак ні вона, ні попередні спадкодавці не отримали правовстановлюючих документів на землю, що унеможливило спадкування зазначених вище ділянок шляхом подачі відповідних документів нотаріусу. Рішення Любохинівської сільської ради від 13 лютого 1992 року та оригінал земельно-кадастрової книги колгоспу «ім. Карла Маркса» в державному архіві Волинської області за 1992-2010 роки не збереглися. Водночас копія земельно-кадастрової книги знаходиться в Дубечненській сільській раді та за необхідності може бути оглянута.
Рішенням Любохинівської сільської ради від 01 квітня 1994 року № 14/82 на підставі заяв було передано безоплатно земельні ділянки у приватну власність на підставі Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок». Відповідно до пункту 1 цього рішення було безоплатно передано земельні ділянки у приватну власність громадян с. Любохини для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування будинку і господарських будівель віповідно до земельно-кадастрової книги. Відповідно до архівного витягу з рішення Любохинівської сільської ради Старовижівського району від 19 квітня 2000 року № 10/5 попередній спадкодавець - ОСОБА_5 мав право також на земельну частку (пай) під № 70. ОСОБА_3 , прийнявши спадщину після смерті свого чоловіка - ОСОБА_5 , не отримала правовстановлюючих документів на землю, що унеможливило спадкування зазначених вище ділянок шляхом подачі відповідних документів нотаріусу.
Позивач з метою завершити приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яку не завершила ОСОБА_3 , 20 серпня 2021 року звернувся до Дубечненської сільської ради із заявою про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою на одну із земельних ділянок площею 0,80 га для ведення особистого селянського господарства. Рішенням Дубечненської сільської ради від 31 серпня 2021 року № 10/111 йому надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,8 га на АДРЕСА_1 на території Дубечненської сільської ради із земель сільськогосподарського призначення. У встановленому порядку він виготовив проєкт землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства біля житлового будинку АДРЕСА_1 , якій присвоєно кадастровий номер 0725082501:01:006:0034.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 10 жовтня 2024 року визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з усіма господарськими будівлями і спорудами, розташований на АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Договором дарування від 26 листопада 2024 року вказаний житловий будинок ОСОБА_2 подарував позивачеві.
Позивач 21 листопада 2024 року звернувся до Дубечненської сільської ради із заявою про затвердження проєкту землеустрою земельної ділянки, в чому йому відмовлено. Вважав таку відмову незаконною, оскільки підпункт 5 пункту 27 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу (далі - ЗК) України, яким заборонено безоплатну передачу земель у приватну власність під час дії воєнного стану, не застосовується у випадку, коли земельна ділянка передавалася у приватну власність у користування до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 01 січня 2002 року. Крім того, такі зміни до пункту 27 Розділу Х Перехідних положень ЗК України були внесені згідно із Законом України від 24 березня 2022 року № 2145-ІХ, який набрав чинності 07 квітня 2022 року. За наведених обставин, а також беручи до уваги, що закони України не мають зворотньої дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, відмова Дубечненської сільської ради у затвердженні проєкту землеустрою є безпідставною.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
09 квітня 2025 року рішенням Ратнівського районного суду Волинської області в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
12 червня 2025 року постановою Волинського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 09 квітня 2025 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_2 як спадкоємець за законом після смерті матері - ОСОБА_3 прийняв спадщину у визначеному законом порядку та протягом встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України шестимісячного строку, тому право на відмову від прийняття усієї спадщини на користь позивача він мав лише до моменту прийняття спадщини шляхом звернення до нотаріуса з відповідною заявою, а не до суду. За наведених обставин позивач не набув прав спадкоємця після смерті ОСОБА_3 , зокрема на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на земельні ділянки.
Початком процедури безоплатної приватизації земельної ділянки є звернення громадянина, зацікавленого у такій приватизації, до відповідного компетентного органу (органу місцевого самоврядування) із заявою про отримання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. З наявної у матеріалах справи заяви ОСОБА_1 від 12 серпня 2021 року встановлено, що саме позивач звернувся до Дубечненської сільської ради із заявою про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,80 га на АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства, чим розпочав процедуру приватизації земельної ділянки. Водночас будь-яких посилань про перебування у користуванні цієї ділянки у спадкодавиці ОСОБА_3 , спадкодавців ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ані позовна заява ОСОБА_1 , ані рішення Дубечненської сільської ради, ані будь-які інші матеріали справи не містять. Крім того, відповідно до довідки завідувача державної нотаріальної контори Хвещук А. В. від 24 вересня 2019 року № 609/02-14 відповідач ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_3 . 
З огляду на те, що позивач у встановленому законодавством порядку не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 та у зв`язку з цим не набув прав спадкодавиці щодо закінчення приватизації належних останній земельних ділянок, а також беручи до уваги відсутність належних та достатніх доказів про безоплатну передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 0725082501:01:006:0034 біля будинку на АДРЕСА_1 , а також того, що спадкодавиця за життя із дотриманням вимог законодавства розпочала процедуру приватизації цієї земельної ділянки, позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 09 квітня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 12 червня 2025 року, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не взяли до уваги визнання позову відповідачами. 
Суд не взяв до уваги та не спростував довідку Виконавчого комітету Дубечненської сільської ради від 11 квітня 2025 року № 438 про те, що відповідно до записів у земельно-кадастровій книзі колгоспу «ім. К. Маркса» за 1992-2010 роки згідно із записом № 183 за ОСОБА_3 рахувалося 0,98 га земельних ділянок. Згідно з рішенням Любохинівської сільської ради від 01 квітня 1994 року № 14/82 було передано у власність ОСОБА_3 земельні ділянки загальною площею 0,98 га, яка приватизацію розпочала, проте за життя не завершила. Онуки є самостійними спадкоємцями. 
Апеляційний суд не звернув уваги на те, що його права порушені саме відмовою Дубечненської сільської ради в затвердженні проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зважаючи на те, що зміни до пункту 27 Розділу Х Перехідних положень ЗК України були внесені згідно із Законом України від 24 березня 2022 року № 2145-ІХ, який набрав чинності 07 квітня 2022 року, а спірні правовідносини виникли між ним і радою 30 серпня 2021 року. 
Суди не врахували правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 350/67/15-ц, в постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року в справі № 128/1911/15-ц, від 17 квітня 2019 року в справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року в справі № 554/1195/17, від 25 березня 2020 року в справі № 158/1672/17, від 30 червня 2020 року в справі № 623/633/17, щодо спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки. 
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що визнає касаційну скаргу та просить її задовольнити. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Позивач є сином відповідача - ОСОБА_2 та онуком ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_3 шляхом звернення 08 липня 2016 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
Згідно з матеріалами спадкової справи № 79/2016, заведеної 08 липня 2016 року після смерті ОСОБА_3 , та довідкою Старовижівської державної нотаріальної контори від 24 вересня 2019 року № 309/02-14 ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем за законом після смерті матері ОСОБА_3 . Заяви ОСОБА_2 про відмову від прийняття спадщини на користь позивача, поданої протягом строку на прийняття спадщини, спадкова справа не містить.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 жовтня 2024 року визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з усіма господарськими будівлями та спорудами, розташований на АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з договором дарування житлового будинку від 26 листопада 2024 року відповідач ОСОБА_2 подарував вказаний вище спадковий будинок ОСОБА_1 .
Позиція Верховного Суду 
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). 
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). 
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 
У статтях 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. 
У статті 1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування зі збереженням її цільового призначення. 

Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. 

У частині першій статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. 

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, що передбачено пунктом «а» частини третьої статті 152 ЗК України. 

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами перебачений у статті 118 ЗК України. 

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання (частина шоста статті 118 ЗК України). 

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення (частина сьома статті 118 ЗК України). 

Згідно з частинами восьмою-одинадцятою статті 118 ЗК України проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. 

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (стаття 125 ЗК України). 

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. 

Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. 

Зазначений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 350/67/15-ц та в постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року в справі № 128/1911/15-ц, від 17 квітня 2019 року в справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року в справі  № 554/1195/17, від 25 березня 2020 року в справі № 158/1672/17, від 30 червня 2020 року в справі № 623/633/17, на які посилався заявник у касаційній скарзі. 

Висновки судів у цій справі не суперечать наведеній вище практиці Верховного Суду, з огляду на таке. 

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 623/633/17 вказано, що особливістю звернення до суду з позовом про визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельних ділянок є те, що позивач вправі порушувати питання про визнання майнового права, набутого спадкодавцем за життя, тобто особистого майнового права спадкодавця. 

У постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року в справі № 128/1911/15-ц зазначено, що у разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію земельної ділянки, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати завершення такої приватизації. 

Отже, у випадку, якщо спадкодавець за життя із дотриманням вимог законодавства розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, то право на завершення приватизації у порядку спадкування набувають спадкоємці. У разі відмови компетентного органу спадкоємцям належним та ефективним способом захисту їх прав у судовому порядку є звернення із позовом про визнання права на завершення приватизації.

Відповідно до частини першої статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з частиною першою статті 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 просив визнати за ним право на завершення приватизації земельної ділянки з кадастровим номером 0725082501:01:006:0034 біля будинку на АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (баба позивача).

Однак спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняв її син - ОСОБА_2 шляхом звернення 08 липня 2016 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 10 жовтня 2024 року визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з усіма господарськими будівлями і спорудами, розташований на АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Тобто позивач є спадкоємцем ОСОБА_3 п`ятої черги, а ОСОБА_2 - першої.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (частини перша-друга статті 1258 ЦК України). 

Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що в позивача не виникло право на спадкування земельної ділянки після ОСОБА_3 , зважаючи на наявність спадкоємця першої черги - ОСОБА_2 . 

Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (частина перша статті 1273 ЦК України). 

Заяви ОСОБА_2 про відмову від прийняття спадщини на користь позивача, поданої протягом строку на прийняття спадщини, спадкова справа не містить.

Позивач стверджує, що ОСОБА_2 фактично відмовився на його користь від земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 0725082501:01:006:0034 біля будинку на АДРЕСА_1 шляхом зверненням до суду із відповідною заявою. 

Визнання позову в цій справі не є відмовою від прийняття спадщини, позивач на власний розсуд тлумачить зміст статті 1273 ЦК України, що не впливає на юридичну кваліфікацію спірних правовідносин. 

Крім того, відповідно до матеріалів справи позивач 20 серпня 2021 року звернувся до Дубечненської сільської ради із заявою про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою на земельну ділянку площею 0,80 га для ведення особистого селянського господарства в порядку безоплатної приватизації безвідносно до обставин спадкування. 

Рішенням Дубечненської сільської ради від 31 серпня 2021 року № 10/111 йому надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,8 га на АДРЕСА_1 на території Дубечненської сільської ради із земель сільськогосподарського призначення. У встановленому порядку він виготовив проєкт землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства біля житлового будинку АДРЕСА_1 , якій присвоєно кадастровий номер 0725082501:01:006:0034.
У подальшому договором дарування від 26 листопада 2024 року житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_2 подарував позивачеві.
21 листопада 2024 року позивач звернувся до Дубечненської сільської ради із заявою про затвердження проєкту землеустрою земельної ділянки, в чому йому відмовлено з посиланням на підпункт 5 пункту 27 Розділу Х Перехідних положень ЗК України, відповідно до якого під час дії воєнного стану безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється. Положення цього підпункту не поширюються на безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність власникам розташованих на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність колишнім власникам знищеного внаслідок обставин, спричинених збройною агресією рф проти України, нерухомого майна (будівель, споруд), право власності на яке відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно припинено у зв`язку із знищенням майна, а також на безоплатну передачу у приватну власність громадянам України земельних ділянок, переданих у користування до набрання чинності цим Кодексом. 
Як у позовній заяві, так і в касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що що його права порушені саме відмовою Дубечненської сільської ради в затвердженні проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зважаючи на те, що зміни до пункту 27 Розділу Х Перехідних положень  ЗК України були внесені згідно із Законом України від 24 березня 2022 року  № 2145-ІХ, який набрав чинності 07 квітня 2022 року, а спірні правовідносини виникли між ним і радою 30 серпня 2021 року. 
Тобто порушення прав на землю позивач пов`язує не з відмовою органу приватизації у закінченні нимпроцедури приватизації земельної ділянки після своєї бабиі порушення прав як спадкодавця, а з відмовою йому в безоплатній приватизації земельної ділянки для особистого селянського господарства біля житлового будинку, власником якого він є за договором дарування. 
Позов у цій справі не є спором про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки в порядку спадкування як з огляду на підстави позовних вимог, так і через відсутність обставин прийняття ОСОБА_1 спадку після смерті ОСОБА_3 , про що правильно виснували суди, а доводи касаційної скарги про неврахування судами довідки Виконавчого комітету Дубечненської сільської ради від 11 квітня 2025 року № 438 про те, що відповідно до записів у земельно-кадастровій книзі колгоспу «ім. К. Маркса» за 1992-2010 роки згідно із записом № 183 за ОСОБА_3 рахувалося 0,98 га земельних ділянок, згідно з рішенням Любохинівської сільської ради від 01 квітня 1994 року № 14/82 було передано у власність ОСОБА_3 земельні ділянки загальною площею 0,98 га, яка приватизацію розпочала, проте за життя не завершила, стосуються доказування обставин, які в цій справі не підлягають дослідженню. 
Не спростовують висновки судів і доводи касаційної скарги про визнання відповідачами позову, адже відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. 
Тобто на підставі рішення суду цивільні права та обов`язки можуть виникати лише в конкретних випадках, визначених актами цивільного законодавства. 
Відповідно, судове рішення не може підміняти уповноважений на передачу земельної ділянки орган, яким у цій справі є Дубечненська сільська рада. ОСОБА_1 не позбавлений можливості приватизувати спірну земельну ділянку після закінчення воєнного стану. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.
Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не впливають на висновки судів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 09 квітня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 12 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік
В. М. Ігнатенко 
І. М. Фаловська