РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

м. Вінниця
23 лютого 2026 р.  Справа № 120/19339/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов"язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - відповідач 2) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 11.09.1996 громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіологічного контролю, категорія 4, позивач має право на пільги та компенсації, встановлені Законом "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". В грудні 2023 року позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, відповідно до ст. 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. 
Проте, рішенням №025350009773 від 07.12.2023 орган пенсійного забезпечення відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи”, в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. При цьому обґрунтовуючи вказане рішення відповідач зазначає, що за доданими документами до загального страхового стажу не зараховано період навчання згідно з довідкою від 17.09.2023 № 094, оскільки прізвище не відповідає паспортним даним заявника та період роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 з 25.02.1990 по 17.12.2001, оскільки запис про звільнення завірено печаткою старого зразка (УССР).
Позивач, звертає увагу на те, що недоліки заповнення трудової книжки, не можуть бути підставою для висновку про відсутність трудового стажу позивача за спірні періоди, а підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання роботодавцем усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Також позивач вказує, що невідповідність прізвища, вказаного в довідці від 17.09.2023 № 094, паспортним даним позивача пов`язана з перекладом його прізвища з російської мови на українську при отриманні паспорта громадянина України. 
Таким чином, позивач вважає рішення про відмову в призначені пенсії протиправним, таким, що порушує його право на пенсійне забезпечення та підлягає скасуванню, в зв`язку з зазначеним позивач звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалою суду позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.
Представником Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що 06.12.2023 гр. ОСОБА_1 звернувся із заявою щодо призначення пенсії за віком зі зниження пенсійного віку, як потерпілому від аварії на Чорнобильський АЕС відповідно до Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” ( далі - Закон).
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 07.12.2023 №025350009773 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку як потерпілому від аварії на Чорнобильський АЕС відповідно до Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
Відповідно наданих документів про стаж (ідентифікаційний номер, трудова книжка, довідка про навчання, військовий квиток) загальний страховий стаж складає 20 років 8 місяців 7 днів.
До загального страхового стажу не враховано період навчання згідно довідки від 17.09.2023 №094, оскільки прізвище не відповідає паспортним даним заявника та період роботи згідно трудової книжки НОМЕР_3 з 25.02.1990 по 17.12.2001, оскільки запис про звільнення завірено печаткою старого зразка (УССР).
При цьому відповідач зазначає, що позивач проживав у зоні посиленого радіологічного контролю (Вінницька область, Тростянецький район, м. Ладижин) 4 роки 19 днів на 1 січня 1993 року, що дає право на пенсію за віком зі зниження пенсійного віку, як потерпілому від аварії на Чорнобильський АЕС 4 категорії.
Представником Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області також подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач зазначає, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 07.12.2023 № 025350009773 позивачу правомірно відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку як потерпілому від аварії на Чорнобильський АЕС відповідно до Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Також зазначає, що за період з 25.02.1990 по 17.12.2001 відсутня інформація в індивідуальних відомостях про застраховану особу.
З"ясувавши доводи сторін, викладені в поданих заявах по суті справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд встановив таке.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 11.09.1996 громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіологічного контролю, категорія 4, позивач має право на пільги та компенсації, встановлені Законом "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Досягнувши віку 56 років, позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , 06.12.2023 року звернувся до територіальних органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, відповідно до ст. 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, додавши ряд необхідних документів ( а.с. 6 ). 
Проте, рішенням №025350009773 від 07.12.2023 орган пенсійного забезпечення відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком з зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи”, в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. При цьому обґрунтовуючи вказане рішення відповідач вказує, що за доданими документами до загального страхового стажу не зараховано період навчання згідно з довідкою від 17.09.2023 № 094, оскільки прізвище не відповідає паспортним даним заявника та період роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 з 25.02.1990 по 17.12.2001, оскільки запис про звільнення завірено печаткою старого зразка (УССР).
Страховий стаж позивача складає 20 років 8 місяців 7 днів.
При цьому зазначено, що заявник проживав у зоні посиленого радіологічного контролю (Вінницька область, Тростянецький район, м. Ладижин) 4 роки 19 днів на 1 січня 1993 року, що дає право на пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку, як потерпілому від аварії на Чорнобильській АЕС 4 категорії. 
Незгода позивача з рішенням про відмову у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи” стала підставою для звернення до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, та визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною першою статті 9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.03.2003 №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV), передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Умови призначення пенсії за віком встановлено ст.26 Закону №1058-ІV.
В той же час, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-XII (далі - Закон №796-ХІІ).
Статтею 49 Закону №769-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Відповідно до ст.15 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом №796-ХІІ або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.
Статтею 55 Закону №796-ХІІ визначені умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.
Згідно з частиною першою статті 55 Закону №796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Пунктом 2 вищезазначеної частини передбачено, зокрема, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи - особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Частиною 3 статті 55 Закону №796-ХІІ прямо передбачено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям проводиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.
Згідно з п.13 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону №1058-ІV, у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до законів України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором. Порядок фінансування цих пенсій встановлюється відповідними законами.
Системний аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали та територіях радіоактивного забруднення, провадиться, у разі вибору цих осіб, згідно з нормами Закону №1058-ІV і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом №796-ХІІ. Іншими словами, норми спеціального закону в даному випадку застосовуються субсидіарно із нормами загального закону, доповнюють і конкретизують їх.
Матеріали справи свідчать, що станом на дату звернення до органів пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії (06.12.2023) із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” позивач досяг віку 56 років.
Разом з тим, рішенням №025350009773 від 07.12.2023 орган пенсійного забезпечення відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи”, в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. При цьому обґрунтовуючи вказане рішення відповідач вказує, що за доданими документами до загального страхового стажу не зараховано період навчання згідно довідки від 17.09.2023 № 094, оскільки прізвище не відповідає паспортним даним заявника та період роботи згідно трудової книжки НОМЕР_2 з 25.02.1990 по 17.12.2001, запис про звільнення завірено печаткою старого зразка (УССР).
Як зазначає відповідач, страховий стаж позивача складає 20 років 8 місяців 7 днів.
При цьому вказано, що заявник проживав у зоні посиленого радіологічного контролю (Вінницька область, Тростянецький район, м. Ладижин) 4 роки 19 днів на 1 січня 1993 року, що дає право на пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку, як потерпілому від аварії на Чорнобильській АЕС 4 категорії. 
Надаючи оцінку посиланням відповідача на те, що запис про звільнення в трудовій книжці позивача завірено печаткою старого зразка (УССР), як на підставу для неврахування відповідних періодів роботи до страхового стажу позивача, суд зауважує таке.
Відповідно до ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок).
Відповідно до п. 1 Порядку, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Наказом Міністерства праці України за №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі Інструкція).
Відповідно до пункту 1.1 Інструкції, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Положення пункту 1.5 Інструкції вказують, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. № 301 "Про трудові книжки працівників", цією Інструкцією та іншими актами законодавства.
Пунктом 2.4 Інструкції передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Разом з тим, відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993 №301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для позивача, а отже, не може впливати на його особисті права.
Підсумовуючи суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку чи інвалідності на загальних підставах.
Вищенаведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові №687/975/17 від 21.02.2018.
Судом з наявних матеріалів справи встановлено, що записи про періоди роботи позивача з 25.02.1990 по 17.12.2001 міститься в його трудовій книжці НОМЕР_2 від 19.08.1985 року, вони оформлені належним чином, зокрема і завірені печаткою відповідного підприємства.
Суд вважає за необхідне наголосити, що лише у відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що згідно з даними персоніфікованого обліку у відомостях про застраховану особу відсутні відомості про вказаний період роботи позивача.
Проте, суд не погоджується і з такими доводами відповідача, хоча вони не були підставою прийняття оскаржуваного рішення, з огляду на таке.
Згідно зі статтею 1 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 24 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною 2 статті 24 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Згідно зі статтею 20 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
За змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.
Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Суд зазначає, що, фактично, внаслідок можливого невиконання роботодавцями позивача ( страхувальниками ) обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України, позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на відповідному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.
Позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача відповідних періодів його роботи при призначенні пенсії.
Отже, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії не є підставою для не зарахування відповідних періодів роботи позивача через несплату страхових внесків страхувальником до Пенсійного фонду України.
В розрізі даної справи та за умови підтвердження cтажу роботи позивача відповідними документами, зокрема відомостями з трудової книжки, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних (надуманих) підстав.
Аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 01.03.2021 року справа № 423/757/17.
Відтак суд не погоджується із діями відповідача щодо неврахування спірних періодів роботи в страховий стаж позивача, з підстав вказаних в рішенні №025350009773 від 07.12.2023
Крім того, слід зауважити, що записи про спірні періоди роботи не містять недопустимих (таких, що внесені всупереч Інструкції) перекреслень, виправлень чи дописок, які б змінювали суть записів або перекручували б їх зміст, а натомість внесені у відповідності із встановленими правилами. Отже, відсутні підстави для неврахування вказаних періодів при визначенні страхового стажу позивача. 
Суд зазначає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, та, у свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питання призначення пенсії.
Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17.
Враховуючи наведене, суд наголошує, що підставою для призначення пенсії є відповідний підтверджений стаж роботи особи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
При цьому суд зазначає, що відповідні періоди роботи належним чином відображені в трудовій книжці позивача, а оскаржуване рішення не містить обґрунтування чому наявний трудовий стаж позивача не може бути підтверджений саме на підставі відповідних записів у трудовій книжці. 
Щодо відмови зарахувати період навчання позивача з 1982 по 1985 роки, оскільки прізвище, вказане в довідці, не відповідає паспортним даним позивача, суд зазначає наступне.
За приписами ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно з пунктом “д” статті 56 Закону № 1788-ХІІ до стажу роботи, що дає право на пенсію, зараховується час навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Відповідно до Порядку № 637 основним документом, що підтверджує трудовий стаж є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними документами.
Час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
Судом встановлено, що згідно з довідкою Державного професійного-технічного навчального закладу "Вінницьке міжрегіональне вище професійне училище" від 17.09.2023 №094, виданою ОСОБА_2 , встановлено, що він дійсно навчався у Вінницькому середньому міському професійно-технічному училищі № 4 з 01.09.1982 по 24.07.1985р. денної форми навчання (на даний час ДПТНЗ "Вінницьке міжрегіональне вище професійне училище") за професією: "Електромонтажник СЦБ сигналізація, централізація, блокування залізничного транспорту на наземних лініях метрополітену". Наказ № 12-к від 01.09.1982 на зарахування, наказ № 18-к від 24.07.1985 на відрахування.
Згідно з паспортом громадянина України серії НОМЕР_4 прізвище позивача на першій сторінці зазначено українською мовою " ОСОБА_3 ", на другій сторінці паспорта прізвище позивача російською мовою вказано як " ОСОБА_4 ".
При цьому в трудовій книжці позивача № НОМЕР_2 від 19.08.1985, заповненій російською мовою, прізвище позивача також вказано " ОСОБА_4 ". Згідно з записами про роботу видно, що як одразу після закінчення навчання, так і в подальшому позивач працював на посаді електромонтера.
Відтак, на підставі вказаних документів чітко простежується, що позивач з 01.09.1982 по 24.07.1985р. навчався в навчальному закладі на денній формі та в подальшому працював за отриманою спеціальністю.
Крім того, у військовому квитку позивача НОМЕР_5 , оформленому російською мовою, також вказано прізвище позивача " ОСОБА_4 ".
Таким чином, суд погоджується з доводами позивача про те, що невідповідність прізвища, вказаного в довідці № 094 від 17.09.2023, виданій ДПТНЗ "Вінницьке міжрегіональне вище професійне училище", пов`язана саме з перекладом прізвища позивача з російської мови на українську та вказана помилка, на думку суду, допущена саме відповідальними особами ДПТНЗ "Вінницьке міжрегіональне вище професійне училище" під час оформлення вказаної довідки.
Таким чином, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №025350009773 від 07.12.2023 "Про пенсійне забезпечення ОСОБА_1 ", яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу, є протиправним та підлягає скасуванню.
Враховуючи висновок суду щодо протиправності рішення №025350009773 від 07.12.2023, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу позивача період навчання з 01.09.1982 по 24.07.1985 згідно з довідкою, виданою Державним професійно-технічним навчальним закладом "Вінницьке міжрегіональне вище професійне училище" від 17.09.2023 № 094, а також період роботи позивача з 25.02.1990 по 17.12.2001 згідно з записами в трудовій книжці НОМЕР_2 від 19.08.1985.
Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для призначення позивачу пенсії із зменшенням пенсійного віку, суд виходив з наступного.
Так, рішенням №025350009773 від 07.12.2023 орган пенсійного забезпечення відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи”, в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. 
При цьому зазначено, що заявник проживав у зоні посиленого радіологічного контролю (Вінницька область, Тростянецький район, м. Ладижин) 4 роки 19 днів на 1 січня 1993 року, що дає право на пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку, як потерпілому від аварії на Чорнобильській АЕС 4 категорії. Також відповідачем визнається страховий стаж позивача 20 років 8 місяців 7 днів.
Таким чином, спору між позивачем і відповідачем з питання щодо наявності чи відсутності факту постійного проживання чи постійної роботи ОСОБА_1 у зоні посиленого радіологічного контролю та, відповідно, його права користуватися пільгами, встановленими Законом №796-XII, фактично не існує.
Відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
При цьому, оскільки заява про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку подана позивачем в грудні 2023 року, то призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку згідно з ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" має здійснюватись з дня звернення з заявою про призначення пенсії, тобто з 06.12.2023 року. 
Таким чином, з метою захисту порушених прав позивача суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особі постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи, 4 категорії, з 06.12.2023року.
При цьому суд враховує, що пунктом 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, визначено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
У справі, яка розглядається, суд встановив, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено ГУ ПФУ в м. Києві, рішенням якого відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком, відтак дії зобов`язального характеру щодо зарахування до страхового стажу позивача відповідних періодів роботи та призначення пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення пенсії за віком, яким у цьому випадку є ГУ ПФУ в м. Києві.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2024 року в справі № 500/1216/23.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Вирішуючи даний адміністративний позов, суд також враховує, що відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд при вирішенні справи керується також принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 1 статті 6 КАС України).
Приймаючи зазначене рішення судом враховується, що відповідно до ст. 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Частиною другою 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.
У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).
Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд приходить до переконання, що заявлений позов належить задовольнити відповідно до вищенаведених мотивів.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України у разі задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа
Отже, у зв`язку з задоволенням позову, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1073,60 грн. підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві. При цьому суд зауважує, що доказів понесення позивачем інших судових витрат не надано, відтак їх розподіл не здійснюється. 
Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві "Про пенсійне забезпечення" № 025350009773 від 07.12.2023, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01.09.1982 по 24.07.1985 включно згідно з довідкою, виданою Державним професійно-технічним навчальним закладом "Вінницьке міжрегіональне вище професійне училище" від 17.09.2023 № 094, а також період роботи з 25.02.1990 по 17.12.2001 включно згідно з записами в трудовій книжці НОМЕР_2 від 19.08.1985.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 з 06.12.2023 року пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, 21100, код ЄДРПОУ 13322403), Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві ( вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, м. Київ, 04053, код ЄДРПОУ 42098368)

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна