Справа № 362/2006/19
Провадження № 2/362/867/26
Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
31 березня 2026 року
Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого – судді Марчука О.Л.,
при секретарі – Неділько А.С.,
за участю прокурора – Самборук О.Е.,
представника особи в інтересах якої подано позов – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – адвоката Заянчуковського С.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 у місті Василькові Обухівського району Київської області цивільну справу за позовом Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Національної академії наук України до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Діос Машинері», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними розпоряджень, наказів, договорів оренди, скасування рішень про державну реєстрацію речових прав та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

26 листопада 2018 року судом отримано цивільний позов першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Національної академії наук України, ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» до Васильківської районної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Київській області,  ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_3 , ОСОБА_15 , ОСОБА_2 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_5 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_4 , ТОВ «ЕТС-Київ», ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс», ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів:  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_23  про визнання недійсними розпоряджень, наказів, договору оренди та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння (т.с. 1, а.с. 3 – 19).
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2019 року вимоги позову першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Національної академії наук України, ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інститут фізіології рослин і генетики НАН України» до Васильківської районної державної адміністрації Київської області, Головного управління Держгеокадастру у Київської області, ОСОБА_17 , ОСОБА_20 , ОСОБА_14 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 , ОСОБА_10 , ОСОБА_22 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ТОВ «ЄТС-Київ», ОСОБА_15 , ОСОБА_21 , ОСОБА_16 , ОСОБА_9 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_23 про визнання недійсними розпоряджень, наказів, договорів оренди, скасування рішень про державну реєстрацію речових прав та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, – роз`єднано у самостійне провадження з позовом першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Національної академії наук України, ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інститут фізіології рослин і генетики НАН України» до Васильківської районної державної адміністрації Київської області, Головного управління Держгеокадастру у Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними розпоряджень, наказів, договорів оренди, скасування рішень про державну реєстрацію речових прав та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння (т.с. 1, а.с. 1 – 2).
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2019 року, яку залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року, – відмовлено в задоволенні заяви адвоката Збіглея І.В. про роз`яснення судового рішення (т.с. 2, а.с. 7, 163 – 168).
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2022 року, яку залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року, залишено без розгляду цивільний позов першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Національної академії наук України, ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інститут фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» до Васильківської районної державної адміністрації Київської області, Головного управління Держгеокадастру у Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними розпоряджень, наказів, договорів оренди, скасування рішень про державну реєстрацію речових прав та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння (т.с. 4, а.с. 67 – 69, 189 – 195).
Зазначені ухвалу від 04 листопада 2022 року та постанову від 20 вересня 2023 року, було оскаржено в касаційному порядку.
У зв`язку із цим, ухвалою Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2025 року, передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду дану цивільну справу № 362/2006/19 (т.с. 6, а.с. 47 – 56).
Натомість, ухвалою Великої палати Верховного суду від 23 квітня 2025 року, дану цивільну справу повернуто на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (т.с. 6, а.с. 94 – 99).
При цьому, суддя Великої палати Верховного суду Погрібний С.О. виклав окрему думку у якій:
- вважав обґрунтованими мотиви, викладені в ухвалі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 лютого 2025 року, про потребу відступити від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 520/8065/19 про те, що оскільки НАН України наділений повноваженнями щодо управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління, тобто на основі законодавства здійснює управлінські функції, то прокурор має повноваження на представництво інтересів держави в особі НАН України, що відповідає приписам частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII, оскільки, на його думку, цей припис не поширюється на земельні ділянки;
- висловив переконання, що Велика Палата Верховного Суду повинна була прийняти цю справу для продовження розгляду, оскільки отримала її насамперед для формулювання відступу від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 520/8065/19, про можливість подання прокурором позову в інтересах держави в особі НАН України ухвалений без урахування та дослідження приписів законодавства про існування належного компетентного органу виконавчої влади, бездіяльність якого після доведення прокурором про стверджуване порушення інтересів держави щодо земельних ділянок мала би наслідком представництво прокурором в суді законних інтересів держави, а саме КМУ (т.с. 6, а.с. 100 – 108).
Надалі, постановою Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 травня 2025 року, ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року в частині залишення без розгляду позовних вимог першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Національної академії наук України скасувати, справу в цій частині передати для продовження розгляду до суду першої інстанції; в іншій частині ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року залишити без змін (т.с. 6, а.с. 190 – 199).
Проте, судді Великої палати Верховного суду Ситнік О.М. і Фаловська І.М. виклали окрему думку про те, що НАН України не є органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, бездіяльність якого могла би бути підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді, суди правильно виснували про залишення позову прокурора в частині вимог в інтересах НАН України без розгляду, а тому в цій частині судові рішення підлягали залишенню без змін (т.с. 6, а.с. 200 – 205).
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2025 року яку занесено до протоколу судового засідання, замінено найменування органу прокуратури, який звернувся з даною позовною заявою до суду із «Києво-Святошинської місцевої прокуратури» на «Обухівську окружну прокуратуру» (т.с. 7, а.с. 28 – 31).
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2025 року яку занесено до протоколу судового засідання, на підставі статті 55 ЦПК України, у зв`язку із припиненням органу державної влади, залучено до участі у даній цивільній справі в якості співвідповідача Обухівську районну державну адміністрацію як правонаступника Васильківської районної державної адміністрації (т.с. 7, а.с. 28 – 31).
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2025 року яку занесено до протоколу судового засідання, на підставі статті 55 ЦПК України, у зв`язку із зміною найменування, залучено до участі у даній цивільній справі в якості співвідповідача Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області як правонаступника Головного управління Держгеокадастру Київській області (т.с. 7, а.с. 28 – 31).
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2025 року яку занесено до протоколу судового засідання, на підставі статті 55 ЦПК України, у зв`язку із зміною найменування, залучено до участі у даній цивільній справі в якості співвідповідача ТОВ «Діос Машинері» як правонаступника ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс» (т.с. 9, а.с. 46 – 48).
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті дану цивільну справу (т.с. 9, а.с. 172).
В обґрунтування своїх вимог прокурор зазначив, що ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інститут фізіології рослин і генетики НАН України» є належним землекористувачем земельної ділянки площею 971,21 гектари для вирощування і реалізації насіння сільськогосподарських культур, а також переробки іншої сільськогосподарської продукції.
Проте, розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації № 734 від 16.03.2010 року надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 25,00 га (ділянка № 2 згідно з планом зовнішніх меж землекористування відповідно до державного акта ІІ-КВ № 001432-270 від 20.05.02 року) ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інститут фізіології рослин і генетики НАН України» та зарахування до земель запасу на території Глевахівської селищної ради Васильківського району за межами населеного пункту.
Потім, розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації № 1782 від 07.10.2011 року припинено право користування земельною ділянкою ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інститут фізіології рослин і генетики НАН України» загальною площею 25,00 гектрари, що знаходиться на території Глевахівської селищної ради за межами населеного пункту та переведено земельну ділянку площею 25,0 гектарів до земель запасу Глевахівської селищної ради.
Також, після припинення права постійного користування землею ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інститут фізіології рослин і генетики НАН України» Головне управління Держземагентства у Київській області у 2013 році здійснювало розпорядження землями на території Глевахівської селищної ради за межами населеного пункту, шляхом видання наказів про затвердження проектів землеустрою щодо відведення громадянам земельних ділянок та передання їх у власність для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області.
На підставі вказаних наказів Головного управління Держземагентства у Київській області у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено записи про право приватної власності громадян, які отримали свідоцтва про право власності на зазначені земельні ділянки.
Потім, за відповідними договорами купівлі-продажу громадяни відчужили вказані земельні ділянки на користь інших осіб.
Однак, прокурор вважає, що набуття громадянами права приватної власності на земельні ділянки відбувалося з порушенням вимог земельного законодавства.
Також, прокурор зазначив, що Президією Національної академії наук України не надавалася згода на вилучення земельної ділянки площею 25 га на території Глевахівської селищної ради, як і згода постійного землекористувача ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інститут фізіології рослин і генетики НАН України» стосовно вилучення ділянки площею 25 гектарів (ділянка № 2 згідно з планом зовнішніх меж землекористування відповідно до державного акта ІІ-КВ № 001432-270 від 20.05.02 року) ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інститут фізіології рослин і генетики НАН України»), що є порушенням ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України.
У зв`язку із цим, прокурор вважає, що розпорядження Васильківської районної державної адміністрації № 1782 від 07.10.2011 року є похідним від розпорядження № 734 від 16.03.2010 року, яке скасоване у судовому порядку, то і розпорядження № 1782 має бути визнано недійсним у зв`язку з порушенням процедури добровільної відмови від права постійного користування земельною ділянкою згідно статей 116, 142 Земельного кодексу України, ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу».
Крім того, оскільки висновком експерта № 6063/17-41 від 27.09.2017 року встановлено, що земельні ділянки із кадастровими номерами 3221455300:04:008:0007, 3221455300:04:008:0008, 3221455300:04:008:0009, 3221455300:04:008:0010, 3221455300:04:008:0011, 3221455300:04:008:0012, 3221455300:04:008:0021, 3221455300:04:008:0022, 3221455300:04:008:0023, 3221455300:04:008:0024, 3221455300:04:008:0026, 3221455300:04:008:0027 і 3221455300:04:008:0028 (які були на момент проведення експертизи) накладаються на земельну ділянку № 2 площею 27,7800 гектарів згідно із державного акта ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інститут фізіології рослин і генетики НАН України» на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 001432-270 від 20.05.2002 року, прокурор вважає, що слід визнати недійсними накази Головного управління Держземагентства у Київській області стосовно розпорядження спірними земельними ділянками із кадастровими номерами 3221455300:04:008:0007, 3221455300:04:008:0008, 3221455300:04:008:0009, 3221455300:04:008:0010, 3221455300:04:008:0011, 3221455300:04:008:0012, 3221455300:04:008:0021, 3221455300:04:008:0022, 3221455300:04:008:0023, 3221455300:04:008:0024, 3221455300:04:008:0026, 3221455300:04:008:0027 і 3221455300:04:008:0028 (набуття права первинними власниками), що розташовані на території Глевахівської селищної ради.
До того ж, прокурор посилається на те, що оскільки зазначені рішення органів виконавчої влади суперечать вимогам закону, тому отримані в подальшому громадянами свідоцтва про право власності та укладені договори оренди є протиправними.
У підсумку, посилаючись на статті 15-1, 20, 21, 84, 116, 122, 149, 150, 152, 153, 155 Земельного кодексу України, статтю 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», статті 16, 21, 316, 317, 319, 321, 328, 373, 387, 388, 393, 396 Цивільного кодексу України, прокурор стверджує, що спірні земельні ділянки вибули з власності держави поза волею її законного власника і землекористувача, а тому існують всі правові підстави для витребування їх з незаконного володіння відповідачів на користь держави (т.с. 1, а.с. 3 – 19).
Прокурор і представник особи в інтересах якої подано позов в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з викладених у позовній заяві підстав.
Також, представником особи в інтересах якої подано позов надано письмові пояснення за змістом яких наголошено на тому, що Презицією НАН України не надавалось згоди на вилучення спірної земельної ділянки (т.с. 9, а.с. 125 – 129).
Представник відповідача ТОВ «Діос Машинері» в судовому засіданні заперечив щодо вимог позову та просив відмовити у їх задоволенні та зазначив, що прокурором пропущено строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом.
Також, представником відповідача ТОВ «Діос Машинері» надано відзив на позов (т.с. 7, а.с. 147 – 169).
Інші учасники процесу в судове засідання не прибули.
Відповідач Обухівська районна державна адміністрація Київської області надав суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника (т.с. 9, а.с. 223).
Відповідачі Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області й ОСОБА_4 отримали судові повістки про виклик і не повідомили суду про причини свого неприбуття (т.с. 9, а.с. 174, 181, 182, 185, 186).
При цьому, представником Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області подано відзив на позов (т.с. 9, а.с. 74 – 84).
Також, представником відповідача Ткаченка А.В. надано відзив на позов (т.с. 1, а.с. 170 – 174).
Оскільки судові повістки про виклик, надіслані відповідачам за відомою суду адресою реєстрації місця їх проживання повернуто до суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою», керуючись ч. 4 ст. 130 ЦПК України, суд вважає, що судові повістки про виклик вручено належним чином відповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , а тому, суд провів розгляд справи у їх відсутності (т.с. 1, а.с. 101, 102, 103; т.с. 9, а.с. 174, 190, 191, 192).
Також, відповідачем ОСОБА_5 надано відзив на позов (т.с. 3, а.с. 34 – 45).
Враховуючи, що судові повістки про виклик надіслані третім особам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 повернуто до суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою», керуючись ч. 4 ст. 130 ЦПК України, суд вважає, що судові повістки про виклик вручено їм належним чином, а тому, суд провів розгляд справи у відсутності обох третіх осіб по справі (т.с. 9, а.с. 187, 188).
При цьому, представником третьої особи Демочка О.І. подано письмові пояснення за змістом яких представник просила відмовити в задоволенні позову (т.с. 3, а.с. 3 – 15).
Крім того, представник відповідача Ткаченка А.В., відповідач ОСОБА_5 і представник відповідача ТОВ «Діос Машинері» вважають, що прокурором пропущено без поважних причин строк позовної давності, а тому ними подано відповідні заяви про застосування позовної давності (т.с. 1, а.с. 148 – 150; т.с. 3, а.с. 47 – 48; т.с. 7 а.с. 80 – 87).
Вислухавши вступне слово учасників процесу та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд встановив наступні обставини.
На підставі Державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 001432-270 від 20.05.2002 року ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» на праві постійного користування належить земельна ділянка площею 971,21 гектари для вирощування і реалізації насіння сільськогосподарських культур, а також переробки іншої сільськогосподарської продукції (т.с. 1, а.с. 21– 22).
Суду не відомий власник вказаної земельної ділянки площею 971,21 гектари; до позовної заяви не додано та під час розгляду справи в судовому засіданні суду не надано відповідних правовстановлюючих документів стосовно власника даної земельної ділянки.
Розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації № 1782 від 07.10.2011 року, припинено право користування земельною ділянкою ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» загальною площею 25,00 гектари, що знаходиться на території Глевахівської селищної ради за межами населеного пункту та переведено земельну ділянку площею 25,0 гектарів до земель запасу Глевахівської селищної ради (т.с. 1, а.с. 26).
Саме вказане розпорядження прокурор просить визнати недійсним.
Головне управління Держземагентства у Київській області видало накази № КИ/3221455300:04:008/00005255, № КИ/3221455300:04:008/00005256 і № КИ/3221455300:04:008/00005257 (копії яких відсутні в матеріалах даної цивільної справи).
Саме вказані накази прокурор просить визнати недійсними.
Розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації № 238 від 10.07.2018 року, затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_4 земельної ділянки площею 5,0203 гектарів та змінено цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером 3221455300:04:008:0026 з: «для ведення особистого селянського господарства» на: «для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства» (т.с. 1, а.с. 27).
Саме вказане розпорядження прокурор просить визнати недійсним.
У доданих до позову прокурором письмових доказів у вигляді інформації з Державного реєстру речових прав вбачається, що ОСОБА_24 станом на 19.11.2018 року був власником земельної ділянки із кадастровим номером 3221455300:04:008:0026 (т.с. 1, а.с. 58).
Саме вказану земельну ділянку прокурор просить витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інститут фізіології рослин і генетики Національної академії наук України», яке не є попереднім власником зазначеної земельної ділянки.
Також, у вказаному витягу відображено відомості стосовно договору від 17.07.2018 року оренди земельної ділянки із кадастровим номером 3221455300:04:008:0026, за яким вказана земельна ділянка перебувала у користування ТОВ «Юпітер 9 Ангросервіс» (т.с. 1, а.с. 58).
Саме вказаний договір оренди прокурор просить визнати недійсним і скасувати його державну реєстрацію.
Насамперед, суд зауважує, що прокурор подав даний позов до суду в листопаді 2018 року і з того часу змінилось багато фактичних обставин по справі, у тому числі й змінився власник спірної земельної ділянки.
Так, відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 вересня 2020 року ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс» купило у ОСОБА_4 земельну ділянку із кадастровим номером 3221455300:04:008:0026 (т.с. 8, а.с. 128 – 131).
Отже, викладені у пунктах третьому, четвертому і п`ятому прохальної частини позову вимоги не підлягають задоволенню, оскільки станом на дату постановлення цього рішення суду, припинив свою дію укладений між ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс» і ОСОБА_4 договір оренди земельної ділянки із кадастровим номером 3221455300:04:008:0026 та останній не є її власником.
Зокрема, вирішуючи дану цивільну справу, суд зважає на правові підстави для звернення прокурора із даним позовом та на юридичну особу в інтересах якої заявлено позов.
Предметом позову у цій справі є вимоги прокурора заявлені в інтересах держави в особі Національної академії наук України.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, в пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, пункті 26 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, пункті 8.5 постанови від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункті 80 постанови від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (пункт 35 постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, пункт 27 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина 2 статті 19 Конституції України).
Пунктом 3 частини 1 статті 1311 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
Згідно з абзацами 1, 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом 4 цієї частини.
Абзац 3 частини 3 цієї статті передбачає заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.
Здійснивши аналіз абзацу 1 частини 3 статті 23 названого Закону, Велика Палата Верховного Суду в пункті 37 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц дійшла висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
У пункті 76 постанови від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду підтримала вищевказаний висновок та зазначила, що відповідно до частини 3 статті 23 Закону прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття "компетентний орган" у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (пункт 27 зазначеної постанови).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (пункти 8.10, 8.11) констатувала, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом 3 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", має застосовуватись з урахуванням положень абзацу 1 частини 3 цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи. У контексті засадничого положення частини 2 статті 19 Конституції України відсутність у Законі інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці 1 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.
Вказаний висновок було підтверджено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 85). Водночас Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові у пунктах 82- 84 зазначила, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи відповідно до статті 28 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" наділені повноваженням звернення до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень (пункт 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 925/929/19). Отже, незалежно від того, хто саме звернувся до суду - орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, чи прокурор, у судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як позивач, а відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор здійснюють процесуальні дії на захист інтересів держави як суб`єкта процесуальних правовідносин. Таким чином, фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор.
На відміну від прокурора та органів, через які діє держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин. Конституцією України та законом не передбачена можливість прокурора здійснювати процесуальні та інші дії, спрямовані на захист інтересів юридичних осіб.
Відповідно до статті 170 Цивільного кодексу України держава у цивільних відносинах діє через органи державної влади.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 69 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).
Позов у цій справі прокурор подав в інтересах держави в особі Національної академії наук України з посиланням на її бездіяльність стосовно захисту інтересів держави, що полягає в недопущенні вилученні з державної власності особливо-цінних земель сільськогосподарського призначення.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді.
Представництво в суді законних інтересів держави, прокурор здійснює у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Отже, до суб`єктів представництва інтересів, яких в суді здійснює прокурор, належить громадянин або держава, у разі порушення або загрози порушення її інтересів, за умови, якщо захист цих інтересів не здійснює орган державної влади; орган місцевого самоврядування; інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
При цьому, згідно ст. 6 Конституції України, Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу. Державна влада поділяється на законодавчу, виконавчу та судову.
Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України ( ст. 75 Конституції України).
У системі органів виконавчої влади, вищим органом є Кабінет Міністрів України (ст.113 Конституції України).
В областях, районах, містах Києві та Севастополі, виконавчу владу здійснюють місцеві державні адміністрації (ст. 118 Конституції України).
Правосуддя в Україні здійснюється судами.
Органами місцевого самоврядування, згідно ст. 140 Конституції України, є районні та обласні ради. Питання управління районами в містах належить до компетенції міських рад.
Суб`єктами владних повноважень є органи державної влади, органи місцевих самоврядування , інший суб`єкт, що здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі, на виконання делегованих повноважень (Закон України "Про інформацію", Кодекс адміністративного судочинства України"; постанова Кабінету Міністрів України про затвердження Положення №5 від 05.01.2011; Положення про забезпечення доступу до публічної інформації у Верховному Суді України).
Необхідною умовою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах в яких виник спір.
Законом України "Про управління об`єктами державної власності", який визначає НААН України, як суб`єкта управління об`єктами державної власності, встановлено, що дія цього Закону не поширюється на управління об`єктами власності Українського народу, визначеними частиною першою статті 13 Конституції України .
Так, ч.1 ст. 13 Конституції України визначає, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.
Від імені Українського народу, права власника здійснюється органами державної влади та органами місцевого самоврядування в межах визначених цією Конституцією.
Статтею 84 Земельного кодексу України встановлено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади, відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
Згідно ст. 80 Земельного кодексу України, суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади - на землі державної власності.
Отже, суб`єктами права власності на землі приватної власності є юридичні особи і громадяни; на землі комунальної власності - органи місцевого самоврядування; на землі державної власності - відповідні державні органи виконавчої влади, яким в силу вимог Конституції України є, зокрема, Кабінет Міністрів України.
Відповідно до Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», Національна академія наук України є вищою державною науковою організацією України, яка організовує і здійснює фундаментальні та прикладні наукові дослідження, а також координує проведення фундаментальних досліджень у наукових установах та організаціях України.
Отже, Національна академія наук України не є органом державної влади та не здійснює власних повноважень.
Законодавець, унормувавши підстави здійснення прокурором представництва держави, обумовив умови, за яких таке представництво здійснюється, зокрема вказав на нездійснення захисту або неналежне здійснення захисту органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, або у разі відсутності такого органу.
В силу ст. 84 Земельного кодексу України, ст. 113 Конституції України, органом владних повноважень, через який держава реалізує право власності на землю держави є, зокрема, Кабінет Міністрів України, як вищий орган у системі органів виконавчої влади.
Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України може здійснюватись прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції (ст.23 Закону України "Про прокуратуру").
Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" не передбачена така умова для представництва інтересів держави в суді, як неналежний захист чи не здійснення захисту цих інтересів юридичною особою, яка, хоч і є державною установою, але в силу вищевикладеного, не є ні суб`єктом владних повноважень, ні органом місцевого самоврядування, ні органом державної влади.
Як наслідок, суд вважає необґрунтованим звернення прокурора із даним позовом в інтересах Національної академії наук України.
При цьому, відносно необґрунтованого звернення прокурора із даним позовом в інтересах Національної академії наук України, суд одночасно погоджується, поділяє та дотримується правової позиції викладеної за змістом:
-ухвали Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2025 року (т.с. 6, а.с. 47 – 56);
-окремої думки судді Великої палати Верховного суду Погрібного С.О. (т.с. 6, а.с. 100 – 108);
-окремої думки суддів Великої палати Верховного суду Ситнік О.М. і Фаловської І.М. (т.с. 6, а.с. 200 – 205),
оскільки вимоги прокурора самі по собі не призводять до відновлення порушеного права держави на землі НАН України, а отже не є необхідними для вирішення питання про повернення земельної ділянки у склад майнового комплексу НАН України.
Разом із цим, вирішуючи позовні вимоги прокурора по суті, суд встановив такі обставини та зробив наступні висновки.
Звертаючись з даним позовом, прокурор вказує на те, що належними користувачами не надавалась відмова від права постійного користування земельною ділянкою площею 25 га, оскаржуване розпорядження Васильківської районної державної адміністрації № 1782 від 07.10.2011 року прийнято без згоди землекористувача та без рішення Президії НАН України.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Як визначено ст. 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Згідно ст. 141 ЗК України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.
При чому, відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 142 ЗК України (станом на момент прийняття оскаржуваного розпорядження), припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.
Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.
Згідно ст. 2 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», майновий комплекс Національної академії наук України та майновий комплекс національних галузевих академій наук складають усі матеріальні та нематеріальні активи (далі - об`єкти майнового комплексу), що обліковуються на балансах Національної академії наук України та на балансах відповідних національних галузевих академій наук і організацій, віднесених до відання Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, і які закріплені державою за Національною академією наук України та за національними галузевими академіями наук в безстрокове користування, або придбані за рахунок бюджетних коштів, а також коштів від фінансово-господарської діяльності та/або набуті іншим шляхом, не забороненим законом.
У відповідності до ст. 3 вказаного Закону, Національна академія наук України, здійснюючи повноваження з управління об`єктами майнового комплексу Національної академії наук України, забезпечує реалізацію прав держави як власника цих об`єктів, пов`язаних з ефективним їх використанням та розпорядженням у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
Згідно постанови Кабінету Міністрів України № 226 від 19.02.1999 року, Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики (код 03534334), віднесено до об`єктів державної власності, що входять до майнового комплексу Національної академії наук.
Як визначено ч.3 ст. 5 ЗУ «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», вилучення земельних ділянок Національної академії наук України та галузевих академій наук може здійснюватися лише за згодою Президії Національної академії наук України та президій галузевих академій наук відповідно до Земельного кодексу України.
Окрім того, суд зазначає, що у відповідності до ст. 84 ЗК України (в редакції станом на момент прийняття спірного розпорядження), до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать: земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності зокрема, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; земельні ділянки, закріплені за вищими навчальними закладами державної форми власності; земельні ділянки, на яких розташовані державні, у тому числі казенні підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти.
Також, у відповідності до ст. 150 ЗК України (в редакції на момент прийняття оскаржуваного розпорядження), до особливо цінних земель віднесено: землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів. Вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускається, за винятком випадків, визначених частиною другою цієї статті.
Земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися (викуплятися) для будівництва об`єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв`язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об`єктів соціально-культурного призначення, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов`язаних з їх експлуатацією, за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України.
Отже, суд приходить до висновку, що при прийнятті оскаржуваного розпорядження, місцева адміністрація не мала добровільної відмови ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» від права постійного користування вказаною земельною ділянкою.
Як наслідок, вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування розпорядження Васильківської районної державної адміністрації № 1782 від 07.10.2011 є обґрунтованими та підлягають задоволенню внаслідок порушення процедури добровільної відмови від права постійного користування земельною ділянкою згідно із статей 116, 142 Земельного кодексу України, ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу».
Також, суд вважає обґрунтованими доводи прокурора стосовно накладення земельних ділянок відповідачів та земельної ділянки ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інститут фізіології рослин і генетики Національної академії наук України», оскільки вказаний факт підтверджено відповідним висновком експерта № 6063/17-41 від 27.09.2017 року (т.с. 1, а.с. 68 – 69).
Одночасно, суд не погоджується й відхиляє заперечення відповідачів щодо неналежності зазначеного висновку експерта, оскільки такий висновок отримано прокурором у встановленому законом порядку.
При цьому, стороною відповідачів не заявлено про призначення повторної і/або додаткової експертизи для спростування доводів прокурора.
Згідно із ст. 15-1 Земельного кодексу України (в редакції від 11.08.2013) до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції від 11.08.2013) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Згідно із ст. 150 Земельного кодексу України (в редакції станом на 07.10.2011 на момент прийняття розпорядження № 1782 «Про припинення права користування земельною ділянкою») визначалося, що до особливо цінних земель відносяться землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів.
Відповідно до ч. 1 ст. 20 Земельного кодексу України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Саме на підставі рішення Глевахівської селищної ради № 236 від 06.03.2001 видано державний акт серії ІІ-КВ № 001432-270 від 20.05.2002 року на право постійного користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» земельною ділянкою площею 971,21 га для вирощування і реалізації насіння сільськогосподарських культур, а також переробки іншої сільськогосподарської продукції (т.с. 1, а.с. 20).
Тобто, земельна ділянка площею 971,21 га, разом із виділеною із неї земельною ділянкою площею 25 га, відносяться до особливо цінних земель державної власності, які забезпечують діяльність Національної академії наук України, та не можуть передаватися у приватну власність громадян.
Отже, відведення у приватну власність земельних ділянок для цілей, не пов`язаних із забезпеченням діяльноості Національної академії наук України, без згоди Президії Національної академії наук України, суперечить вимогам ст.ст. 84, 116, 149, 150 Земельного кодексу України, ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу».
Відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.
Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною 
Згідно ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. 
Відповідно до ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Оскільки, розпорядження Васильківської районної державної адміністрації № 1782 від 07.10.2011 року є незаконним, на підставі наведених вимог законодавства, необхідно визнати недійсним і скасувати також і розпорядження Васильківської районної державної адміністрації № 238 від 10.07.2018 року, як таке, що прийнято із порушенням законодавства.
Натомість, суд вважає безпідставними і необґрунтованими вимоги прокурора про визнання недійсними наказів Головного управління Держземагентства у Київській області № КИ/3221455300:04:008/00005255, № КИ/3221455300:04:008/00005256 і № КИ/3221455300:04:008/00005257 (копії яких відсутні в матеріалах даної цивільної справи), оскільки такі накази про передачу земельних ділянок у власність є ненормативними актами, які вичерпують свою дію внаслідок виконання, а тому, їх скасування чи визнання недійсними не породжує наслідків для власників земельних ділянок, позаяк захист порушеного права у разі набуття права на земельну ділянку юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства (дивись пункт 5 рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року № 7-рп/2009).
Також, суд не вбачає правових підстав для витребування зазначеної земельної ділянки із кадастровим номером 3221455300:04:008:0026 з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інститут фізіології рослин і генетики Національної академії наук України», оскільки останній не є її власником та дана земельна ділянка не вибувала із власності державного підприємства.
Положеннями ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Згідно із ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з приписами ст. 373 Цивільного кодексу України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.
Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а згідно вимог ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, серед іншого, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Натомість, як встановив суд, прокурор не повідомив суду хто є власником спірних земельних ділянок.
Враховуючи що спірна земельна ділянка вибула з власності держави поза волею її законного власника, беззаперечно існують правові підстави для витребування їх з незаконного володіння відповідача ТОВ «Діос Машинері» на підставі ст. ст. 387, 388, 396 Цивільного кодексу України, однак на користь держави як власника в особі відповідного органу державної влади: у даному випадку – Кабінету Міністрів України.
Проте, ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» - не є власником зазначених земель, а є землекористувачем.
Разом із цим, наведені положення цивільного законодавства передбачають можливість витребування майна лише на користь власника, а не будь-якої іншої особи в користуванні якої таке майно перебувало.
Таким чином, у суду відсутні правові підстави для застосування вимог статей 330, 388 ЦК України для витребування від відповідач спірної земельної ділянки на користь не власника – ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України», як того просить прокурор у пункті п`ятому прохальної частини позову.
До того ж, прокурором не заявлено позовних вимог в інтересах Кабінету Міністрів України про витребування землі з незаконного володіння ТОВ «Діос Машинері».
Підготовче провадження у даній справі було закрито та призначено до судового розгляду по суті ухвалою від 30 січня 2026 року (т.с. 9, а.с. 172).
Отже, до 30 січня 2026 року, відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України, прокурор мав процесуальне право до закінчення підготовчого засідання змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.
Про обставини зміни власника спірної земельної ділянки представник відповідача ТОВ «Діос Машинері» повідомив у відзиві на позов, який було отримано судом 17 вересня 2025 року (т.с. 7, а.с. 147 – 169).
Тобто, прокурор мав понад чотири календарні місці для зміни предмета чи підстав позову.
Однак, прокурор не скористався таким процесуальним правом та підтримав позовні вимоги заявлені ним понад вісім років тому.
Серед іншого, суд обов`язково враховує імперативні приписи норм частини п`ятої статті 390 ЦК України, відповідно до яких, суд одночасно із задоволенням позову прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави вирішує питання про здійснення органом державної влади компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві; суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави, за умови попереднього внесення органом державної влади або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду; перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави; держава, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника.
Таким чином, оскільки на виконання вимог частини п`ятої статті 390 ЦК України, НАН України або прокурором не внесено на депозитний рахунок суду суму вартості спірної земельної ділянки, у суду відсутні правові підстави для постановлення рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави.
Разом із цим, суд додатково наголошує на тому, що слід розрізняти й відокремлювати вимоги статей 175 і 177 ЦПК України, які прокурор виконав в редакції станом на дату подання позову, – та вимоги ч. 5 ст. 390 ЦК України, які встановлюють обов`язок прокурора попередньо внести грошові кошти на депозит суду!
Насамкінець, вирішуючи заяви представника відповідача ОСОБА_4 , відповідача ОСОБА_5 і представника відповідача ТОВ «Діос Машинері» (т.с. 1, а.с. 148 – 150; т.с. 3, а.с. 47 – 48; т.с. 7 а.с. 80 – 87), суд прийшов до наступних висновків.
У постанові від 12 квітня 2017 року (№ 6-1852цс16) Верховний Суд України зробив висновок про те, що коли в передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме позивач – держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень, а не прокурор.
Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Отже, позовна давність – це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).
Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи – носія порушеного права.
При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи).
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.
Аналогічний висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року (№ 6-1852цс16).
Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган (підприємство), а не прокурор.
Під час розгляду справи в судовому засіданні встановлено, що ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» здійснювало належне користування вказаною земельною ділянкою площею 971,21 гектарів для визначених потреб сільського господарства.
Як вбачається із наявного у матеріалах справи листа № 40/1866-12 від 05 листопада 2015 року НАН України, постановою Президії НАН України від 10.07.2015 року № 194 було скасовано постанову Бюро Президії НАН України від 13.03.2009 року № 75 якою було передано із земельної ділянки площею 971,21 гектарів, її частину площею 25,00 гектарів.
У зв`язку із цим, суд приходить до логічного і послідовного висновку про те, що вже в липні 2015 року Національна академія наук України була достовірно обізнана про безпідставне і незаконне вибуття із земельної ділянки площею 971,21 гектарів, її частини площею 25,00 гектарів.
Отже, враховуючи положення наведених норм цивільного законодавства вбачається, що позовна давність за вимогами прокурора спливла щонайменше в липні 2018 року.
Однак, прокурор подав до суду даний позов і його було зареєстровано судом 26 листопада 2018 року, тобто після спливу визначеного законом строку позовної давності.
Одночасно, судом не встановлено обставин переривання перебігу позовної давності за спірними правовідносинами.
Як наслідок, суд приходить до переконливого висновку, що Національна академія наук України, мала реальну можливість своєчасно у межах строку позовної давності самостійно звернутися до суду за захистом своїх прав до липня 2018 року, після виявлення факту сфальшованої постанови Бюро Президії НАН України від 13.03.2009 року № 75 якою нібито було передано із земельної ділянки площею 971,21 гектарів, її частину площею 25,00 гектарів.
Норми частин 3 і 4 статті 267 ЦК України передбачають, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
При цьому, будь-яких обставин поважності причин пропуску позовної давності, прокурором не наведено та відповідних доказів цього суду не надано.
Таким чином, у суду наявні процесуальні підстави для застосування строків позовної давності.
За таких обставин, враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити через його безпідставність і необґрунтованість та сплив строків позовної давності.
Воднораз, обґрунтовуючи дане судове рішення, суд керується нормою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно із яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Одночасно, на підставі пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою в позові, судові витрати у вигляді сплаченого прокурором судового збору слід покласти на прокурора (т.с. 1, а.с. 123).
На підставі викладеного, керуючись статтею 19 Конституції України, положеннями Земельного кодексу України, положенням Цивільного кодексу України, Законом України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», Законом України «Про прокуратуру», статтями 1 – 13, 19, 23, 27, 34, 76 – 83, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263 – 265, 273 – 279 ЦПК України,
В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні цивільного позову Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Національної академії наук України до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Діос Машинері», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними розпоряджень, наказів, договорів оренди, скасування рішень про державну реєстрацію речових прав та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Дата складення повного рішення суду – 08 квітня 2026 року.