ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1607/25  Номер провадження 22-ц/814/1112/26	Головуючий у 1-й інстанції Городівський О. А.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду
цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Дорош А.І., Панченка О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Максимів Володимир Миронович, на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 жовтня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором –

В С Т А Н О В И В:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі – ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» зазначило, що 28 січня 2021 року між Акціонерним товариством «Банк Форвард» (далі – АТ «Банк Форвард») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферту) № 200322246, відповідно до якого останній отримав кредит в сумі 35400,00 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів, строком на 731 день.
АТ «Банк Форвард» зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі та надало відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами договору. 
Відповідач зобов`язання щодо повернення коштів не виконав, у зв`язку із чим у нього утворилася заборгованість у розмірі 34439,49 грн, з яких: 27201,16 грн –заборгованість за тілом кредиту; 1,03 грн – заборгованість за процентами за користування кредитом; 7237,30 грн – заборгованість за комісією.
25 липня 2024 року між АТ «Банк Форвард» і ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір № GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги, за умовами якого позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками АТ «Банк Форвард», в тому числі і до відповідача за кредитним договором від 28 січня 2021 року № 200322246.
З метою досудового врегулювання спору, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» зверталося до відповідача з письмовою вимогою про погашення заборгованості, однак відповідач заборгованість не погасив, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у сумі 34439,49 грн, а також понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн.
Короткий зміст судового рішення
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 жовтня 2025 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором від 28 січня 2021 року № 200322246 у загальному розмірі 34439,49 грн та судові витрати у розмірі 2422,40 грн.
Судове рішення обґрунтовано тим, що наданими доказами підтверджено факт укладення кредитного договору між ОСОБА_1 та АТ «Банк Форвард». 
Також суд визнав доведеним та правомірним перехід права вимоги за договором від 25 липня 2024 року на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». 
Водночас, суд дійшов висновку про неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо повернення кредитних коштів, що призвело до утворення заборгованості.
На підставі матеріалів справи суд першої інстанції встановив, що відповідач не погасив заборгованість після заміни кредитора, а нарахування процентів та комісії відповідає умовам укладеного кредитного договору.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
З рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 жовтня 2025 року не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку, подавши до суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 жовтня 2025 року в частині задоволення вимог про стягнення заборгованості за комісією в сумі 7237,30 грн та відмовити ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» в задоволенні цієї вимоги, а також змінити рішення суду в частині задоволення вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, зменшивши цю суму до 25718,70 грн, та стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати на оплату судового збору.
Позиції учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 жовтня 2025 року є необґрунтованим у частині стягнення з нього комісії за обслуговування кредиту.
Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про правомірність стягнення комісії у розмірі 7237,30 грн, оскільки в кредитному договорі не визначено перелік додаткових чи супутніх послуг, які надавалися кредитодавцем та за які встановлено відповідну плату.
Вказує, що умови кредитного договору щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредиту є нікчемними.
Також відповідач вважає, що сплачені ним суми комісії підлягають зарахуванню в рахунок погашення тіла кредиту, у зв`язку з чим розмір заборгованості за тілом кредиту підлягає зменшенню.
Щодо відзиву на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» зазначає, що доводи відповідача є безпідставними та спрямовані на уникнення відповідальності за невиконання зобов`язань за кредитним договором.
Вказує, що позичальник під час укладення кредитного договору був належним чином поінформований про всі умови кредитування, зокрема про наявність та розмір комісії, що підтверджується підписаними ним кредитним договором, графіком платежів та паспортом споживчого кредиту.
Зазначає, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, а позичальник добровільно погодився з умовами кредитування та прийняв на себе обов`язок сплачувати передбачені договором платежі, у тому числі комісію за обслуговування кредитної заборгованості.
Також наголошує, що законодавство не забороняє встановлення у договорі комісій та інших платежів за додаткові чи супутні послуги, пов`язані з наданням, обслуговуванням та поверненням кредиту, а відповідні платежі включаються до загальних витрат за споживчим кредитом.
Додатково зазначає, що відповідач протягом певного часу здійснював платежі за кредитним договором, у тому числі сплачував комісію, що свідчить про визнання ним умов договору та наявності заборгованості.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Щодо розгляду справи без виклику сторін
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи, що ціна позову складає 34439,49 грн, що є менше ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 7 та статті 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження. 
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено, що 28 січня 2021 року між АТ «Банк Форвард» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 200322246 (а.с. 5-6).
Відповідачу на підставі кредитного договору від 28 січня 2021 року АТ «Банк Форвард», як кредитодавець, надав суму кредиту в розмірі 35400,00 грн із встановленим строком кредитування 731 день (24 місяці) на період з 28 січня 2021 року до 28 січня 2023 року та процентною ставкою 0,01 % річних. Сторонами було узгоджено всі умови укладеного кредитного договору, що підтверджується підписами у самому договорі (а.с. 5-11). 
З матеріалів справи вбачається, що ставка по кредиту (на прострочену частину основного боргу) становить 0,00001 % річних, плата за пропущення платежів: першого пропуску – 350,00 грн, другого (підряд) пропуску – 350,00 грн, третього (підряд) пропуску – 400,00 грн, четвертого (підряд) та кожного наступного (підряд) – 400,00 грн. Згідно з графіком платежів за продуктом «КОКО-КЕШ» щомісячна комісія без ПДВ з 28 січня 2021 року до 28 березня 2021 року становить 0,00 грн, з 29 березня 2021 року – 1412,46 грн. Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до умов Договору (а.с. 5, 9-10).
Крім того, відповідно до пунктів 1.1. та 1.2. кредитного договору позичальник просить відкрити рахунок, що буде використовуватися для надання, повернення та обліку кредитних коштів та заборгованості за кредитним договором та надати йому кредит шляхом зарахування суми кредиту на рахунок та її подальшого безготівкового перерахування з рахунку згідно з дорученням клієнта (а.с. 5).
Також судом першої інстанції встановлено, що 28 січня 2021 року між АТ «Банк Форвард» та ОСОБА_1 було підписано заяву-приєднання (акцепт) № ALDSG02200322246 від 28 січня 2021 року до оферти щодо укладення договору добровільного страхування життя (а.с. 11).
Зі змісту розрахунку заборгованості за договором кредиту та виписок по особовим рахункам вбачається, що 28 січня 2021 року відповідач отримав кошти за договором від 28 січня 2021 року № 200322246 та здійснював часткове погашення кредиту і комісії (а.с. 13-22).
Суд першої інстанції також встанолвено, що АТ «Банк Форвард» виконало свої зобов`язання перед відповідачем у повному обсязі, оскільки останній отримав грошові кошти у порядку та на умовах, визначених укладеним між сторонами кредитним договором. У зазначеному договорі сторонами погоджено всі його істотні умови, характерні для такого виду правочинів, зокрема: суму кредиту, дату його видачі, строк користування кредитними коштами та умови кредитування.
Водночас, суд встановив, що 25 липня 2024 року між АТ «Банк Форвард» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було укладено договір № GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого АТ «Банк Форвард» передає (відступає) ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказані у реєстрі боржників (а.с. 32-37).
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що у відповідності до платіжної інструкції (безготівкового переказу в національній валюті) від 23 липня 2024 року № 4170, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» сплатило на користь АТ «Банк Форвард» кошти згідно з договором про відступлення прав вимоги від 25 липня 2024 року № GL1N426202 (а.с. 39).
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору від 25 липня 2024 року № GL1N426202/1 ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло право вимоги до відповідача за кредитним договором від 28 січня 2021 року № 200322246 в розмірі 34439,49 грн з яких: 27201,16 грн – сума заборгованості за тілом кредиту; 1,03 грн – сума заборгованості за відсотками; 7237,30 грн – сума заборгованості по комісіям (а.с. 38).
У матеріалах справи відсутні докази погашення ОСОБА_1 заборгованості за спірним кредитним договором.
Позиція апеляційного суду
Щодо меж перегляду рішення суду першої інстанції
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Диспозитивність – один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанова Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 220/421/17 зазначено, що «згідно зі статтею 11 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи в суді першої інстанції, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, враховуючи норми статей 27, 31 цього Кодексу, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Аналогічні норми містяться й у ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, це зокрема статті 13, 43, 49. Частиною першою, шостою статті 367 та частиною першою статті 368 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги та в межах заявлених позовних вимог. Змінювати за власним розсудом предмет і підставу позову суд апеляційної інстанції не уповноважений».
У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року в справі № 755/3293/16-ц зазначено, що «межі розгляду справи судом апеляційної інстанції визначені статтею 367 ЦПК України, згідно з положеннями якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Таким чином, суд апеляційної інстанції був позбавлений процесуальної можливості вирішувати вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції при вирішенні справи по суті».
Оскільки апеляційна скарга, подана представником відповідача, стосується виключно незгоди в частині стягнення комісії за обслуговування кредиту, сплачені кошти якої, на думку скаржника, мають бути зараховані в рахунок погашення тіла кредиту, то в суду апеляційної інстанції відсутні підстави для перегляду рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 жовтня 2025 року в іншій частині.
Щодо стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості
При перевірці правомірності стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості колегія суддів оцінює правомірність нарахування відповідних сум на умовах кредитного договору від 28 січня 2021 року № 200322246, керуючись наступними міркуваннями.
В частині першій статті 1054 ЦК України зазначено, що за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною другою статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною другою статті 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Приписами частини першої статті 598 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
У рішенні від 11 липня 2013 року у справі №7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів» викладено в новій редакції, відповідно до якої до відносин споживчого кредитування цей Закон застосовується у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відтак, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом – витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, однак вказаний Закон розмежовує платність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, за обслуговування кредитної заборгованості може включатися плата за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 461/2857/20.
Колегія суддів, також звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 вказано: «…у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому, до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 Верховний Суд дійшов висновку, що у разі якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Отже, застосовуючи наведені правові висновки Верховного Суду до спірних правовідносин, колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що підписавши кредитний договір ОСОБА_1 погодився на його умови, в тому числі щодо нарахування щомісячної комісії.
Проаналізувавши обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що банк не довів наявності та фактичного надання позичальнику додаткових банківських послуг (пов`язаних з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту), за які встановлено щомісячну комісію. У зв`язку з цим положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати таку комісію є нікчемними, а включення відповідних сум до розрахунку заборгованості – безпідставним.
Щодо застосування наслідків нікчемності правочину
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, – відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.
У пункті 34 постанови від 13 липня 2022 року по справі № 496/3134/19 Велика Палата Верховного Суду зазначає, що з огляду на нікчемність окремих положень кредитного договору, які стосуються сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості, необхідно застосовувати наслідки недійсності правочину, шляхом зобов`язання банку здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором, що забезпечує захист інтересу позивача у правовій визначеності.
Із розрахунку заборгованості вбачається, що у зв`язку з невиконанням відповідачем кредитних зобов`язань утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 34439,49 грн, з яких: 27201,16 грн – заборгованість за тілом кредиту; 1,03 грн – заборгованість за відсотками; 7237,30 грн – заборгованість за комісією.
Оскільки умови кредитного договору в частині встановлення комісії та її включення до складу заборгованості є нікчемними, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості у загальному розмірі 34439,49 грн не відповідають обставинам справи.
Водночас, з огляду на встановлені апеляційним судом обставини у справі, а також сформульований висновок у пункті 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року по справі № 496/3134/19 щодо застосування наслідків недійсності правочину, колегія суддів приходить до висновку, що сплачені відповідачем кошти за умовами кредитного договору, які визнані судом нікчемними, не можуть вважатися окремою платою за комісію і тому підлягають зарахуванню в рахунок погашення основної заборгованості за кредитним договором.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем було здійснено платіж у сумі 1482,46 грн, який позивачем обліковувався як сплата заборгованості за комісією. За таких обставин зазначена сума підлягає зарахуванню в рахунок погашення основної суми заборгованості за тілом кредиту.
Отже, заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» по кредитному договору за тілом кредиту становить 25718,70 грн (27201,16 грн – 1482,46 грн), а загальний розмір заборгованості - 25719,73 грн (25718,70 грн + 1,03 грн).
З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права при визначенні складу заборгованості за кредитним договором.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 жовтня 2025 року в частині стягнення заборгованості за комісіями – скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комісіями в сумі 7237,30 грн – відмовити; рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 жовтня 2025 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором щодо тіла кредиту та відсотків - змінити, задовольнивши частково позовні вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором щодо тіла кредиту та відсотків, а саме стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором від 28 січня 2021 року № 200322246 в загальному розмірі 25719,73 грн (замість стягнутих 34439,49 грн).
Щодо судових витрат по сплаті судового збору
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При пред`явленні позову ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» сплатило судовий збір у розмірі 2422,40 грн. 
Враховуючи, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» підлягають частковому задоволенню на 78,98 %, то на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1913,21 грн (78,98 % х 2422,40 грн).
Водночас, звертаючись до суду апеляційної інстанції, відповідач сплатив судовий збір у розмірі 763,78 грн. Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, то з ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 763,78 грн.

Керуючись статтями 141, 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Максимів Володимир Миронович – задовольнити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 жовтня 2025 року в частині стягнення заборгованості за комісіями – скасувати, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комісіями в сумі 7237,30 грн – відмовити. 

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 жовтня 2025 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором щодо тіла кредиту та відсотків - змінити, задовольнивши частково позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором щодо тіла кредиту та відсотків, а саме стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором від 28 січня 2021 року № 200322246 в загальному розмірі 25719,73 грн (замість стягнутих 34439,49 грн).

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 жовтня 2025 року в частині стягнення судового збору – змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1913,21 грн (замість стягнутих 2422,40 грн).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 763,78 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 березня 2026 року.

Головуючий       В.П. Пікуль

Судді         А.І. Дорош

О.О. Панченко