ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

17 квітня 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/749/26 	
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Плеханова З.Б. розглянувши у письмовому проваджені адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

16 лютого 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, яким просить:

- Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо внесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг» відомостей про набуття ОСОБА_1 статусу «військовослужбовець».

- Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нерозгляду заяв ОСОБА_1 про надання відстрочки від призову на підставі абзацу 14 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»

- Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 вилучити з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг» відомості про перебування ОСОБА_1 на військовій службі та відновити статус «військовозобов`язаний».

- Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 розглянути заяви ОСОБА_1 про надання відстрочки та прийняти рішення по суті відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що позивач здійснює постійний догляд за своєю рідною сестрою, ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю II групи. Потреба у постійному сторонньому догляді підтверджується висновком лікарської консультативної комісії (ЛКК) №165 від 07.04.2025 р. та (ЛКК) №499 від 27.10.2025 р., актом №29 встановлення факту здійснення особою постійного догляду, виданим Нересницькою сільською радою від 12.06.2025 та актом обстеження матеріально-побутових умов від 25.08.2025 р., депутатом Нересницькою сільською радою Сойма І.М. та затверджено головою В.І. Гасинець у якому зазначено, що позивач є єдиною особою яка веде догляд як матеріально так і фізично за сестрою ОСОБА_3 .
Позивач є єдиною особою, яка фактично та постійно здійснює догляд та піклується за особою з інвалідністю, що повністю відповідає вимогам законодавства щодо підстав для надання відстрочки від призову під час мобілізації та спростовує доводи відповідача про наявність інших осіб, здатних забезпечити такий догляд.
У серпні 2024 року, позивача ІНФОРМАЦІЯ_3 було "бусіфіковано" та здійснено спробу примусового призову, у зв`язку з чим 29.08.2024 року за фактом ухилення від мобілізації було відкрито кримінальне провадження за ст.336 КК України. За результатами досудового розслідування та перевірки документів, що підтверджують право на відстрочку, вказане провадження було закрите слідчим за відсутністю складу кримінального правопорушення, а копія постанови про закриття провадження була направлена до прокуратори та слідчого судді.
Протягом 2025 року позивач неодноразово особисто звертався до ІНФОРМАЦІЯ_4 із заявами про надання відстрочки від призову, додаючи всі необхідні документи. Проте посадовими особами відповідача у задоволенні заяв було відмовлено. 
Наприкінці січня 2026 року, через електронний кабінет військовозобов`язаного, позивач виявив, що його статус у Єдиному державному реєстрі «Оберіг» було змінено з «військовозобов`язаний» на «військовослужбовець». 
Позивач наголошує, що зазначена зміна статусу відбулася за відсутності фактичного призову на службу, оскільки позивач не отримував мобілізаційного розпорядження (повістки), не проходив військово-лікарську комісію (ВЛК) для визначення придатності до служби, не ознайомлювався та не підписував жодних наказів чи інших розпорядчих документів про зарахування до списків особового складу будь-якої військової частини та фактично не вибував з місця проживання. 
Весь цей час позивач фактично перебував за місцем свого проживання, продовжуючи здійснювати щоденний догляд за своєю сестрою, особою з інвалідністю. Отже, відсутній будь-який юридичний факт, з яким закон пов`язує набуття статусу військовослужбовця. 
Таким чином, дії відповідача щодо зміни статусу позивача у Реєстрі є протиправними, вчиненими з порушенням Конституції України та встановленої процедури призову та за наявності чинного права на відстрочку.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2026 року було відкрито спрощене позовне провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії. 
Даною ухвалою було зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 надати суду в термін 7 днів з дня отримання даної ухвали:
- всі військово-облікові документи ОСОБА_1 , в тому числі розширені дані з «Реєстр+» та всі документи медичних оглядів та документи, що стали підставою для зміни статуса з військовозобов`язаний на військовослужбовець.

02 березня 2026 року від ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшли витребовувані судом докази.

06 березня 2026 року від ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов відзив на позов, у якому останній зазначив, що 15.08.2025 року позивач прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 у супроводі представників Національної поліції у зв`язку з перебуванням у розшуку за порушення правил військового обліку. Однак відповідачем встановлено, що кримінальне провадження стосовно позивача за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, було закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Відтак будь-які правові перешкоди щодо його призову на військову службу були відсутні. 
Того ж дня, позивач пройшов ВЛК та за результатами медичного огляду його було визнано придатним до військової служби.
15.08.2025 року наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 №596 від 15.08.2025 року позивача було призвано на військову службу та призначено до складу військової команди НОМЕР_1 . Доказом того, що 15.08.2025 року позивач особисто був в команді та був прийнятий військовою частиною є підпис та печатка на поіменному списку військовозобов`язаних, які призвані ІНФОРМАЦІЯ_3 і відправлені у складі команди НОМЕР_1 від 15.08.2025 року. 
Таким чином твердження позивача про наявність в нього права на відстрочку з 15.08.2025 року спростовується витягом з наказу про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період від 15.08.2025 року № 596 та поіменним списком військовозобов`язаних які призвані ІНФОРМАЦІЯ_3 і відправлені у складі команди НОМЕР_1 від 15.08.2025 року
Що стосується права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, відповідач вказує, що відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів, позивач жодного разу не подавав заяви, передбаченої пунктом 58 Постанови Кабінету Міністрів України №560, для її розгляду відповідною комісією.
Позивач надав до суду нібито заяви про надання відстрочки, викладені від руки. Водночас зазначені документи не містять жодних реквізитів, які б підтверджували їх направлення на адресу відповідача або реєстрацію як вхідної кореспонденції. Заява про надання відстрочки повинна відповідати формі, передбаченій додатком 4 до Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 560 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Водночас позивачем не надано жодного належного доказу, який би підтверджував направлення такої заяви на адресу відповідача.
Позивач стверджує, що йому було відмовлено у наданні відстрочки, однак до суду не надано жодного повідомлення про відмову у наданні відстрочки, оформлення якого передбачене Порядком, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 560, у разі розгляду комісією заяви про надання відстрочки.
Відсутність такого повідомлення про відмову, а також відсутність будь-яких доказів оскарження позивачем дій чи рішень посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_4 свідчить про те, що заява про надання відстрочки позивачем фактично не подавалася. За таких обставин наведені позивачем доводи є необґрунтованими та не підтверджуються жодними належними і допустимими доказами. Відповідач переконаний, що наявність права на відстрочку має реалізовуватися шляхом вчинення військовозобов`язаним активних дій, спрямованих на її оформлення, чого позивачем здійснено не було.
У зв`язку з вищевикладеним, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

10 березня 2026 року позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву. Позивач зазначає, що відзив відповідача фактично ґрунтується на припущеннях, вибірковому викладенні інформації та посиланні на електронні витяги, які не дозволяють встановити дійсні обставини проведення процедури призову, проходження медичного огляду та зміни статусу Позивача у відповідних державних реєстрах.
Вказує, що у відзиві відповідач зазначає, що позивач нібито не звертався із заявою про надання відстрочки від призову під час мобілізації. Вказане твердження викликає обґрунтований сумнів у достовірності, оскільки до матеріалів справи було долучено докази направлення відповідних заяв від 10.10.2024 та 01.08.2025. Ігнорування поданих заяв або ненадання належної відповіді на них свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень. Відповідач не надав суду жодного доказу того, що подані заяви були розглянуті або що за результатами їх розгляду було прийнято законне рішення.
Також акцентує увагу суду, що з матеріалів, наданих відповідачем, вбачається, що наказ про призов було підписано о 14:32 год. - 15.08.2025 року у місті Тячів. Водночас у документах зазначено, що вже о 18:00 год. того ж дня Позивач нібито прибув до військової частини НОМЕР_1 у Львівській області. Відстань між зазначеними населеними пунктами становить приблизно 300 кілометрів. З урахуванням: часу на формування команди призовників; часу на організацію транспортування; особливостей дорожньої інфраструктури гірських районів Закарпатської області, подолання такої відстані за приблизно 3,5 години пасажирським транспортом є фактично неможливим. Зазначена обставина ставить під обґрунтований сумнів достовірність поданих відповідачем документів.
Відповідач у відзиві також зазначає, що позивач обліковується як військовослужбовець, який самовільно залишив військову частину. Разом з тим сам факт внесення відповідного запису до інформаційної системи не може підтверджувати законність набуття статусу військовослужбовця. відповідач не надав: наказу командира військової частини про зарахування позивача до списків особового складу; доказів складання військової присяги; доказів фактичного прибуття до військової частини. Що відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби є обов`язковим етапом набуття статусу військовослужбовця.
У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить суд задоволити його позовні вимоги в повному обсязі.

Обставини встановлені судом

Відповідно до паспорта громадянина України ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно скріншоту від 21.01.2026 року військово-облікового документу «Резерв+» ОСОБА_1 знятий з обліку ІНФОРМАЦІЯ_1 . Підстава зняття з обліку: військовослужбовець. Звання: солдат електронних обчислювальних машин, Оператор; ВОС: 600543; Постанова ВЛК: придатний; дата ВЛК: 15.08.2025.

Відповідно до Довідки військово-лікарської комісії №2025-0815-1407-2571-0 від 15.08.2025 солдату (запасу) ОСОБА_1 було проведено медичний огляд «Позаштатною постійною діючою ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_5 15.08.2025, відповідно до якого, на підставі статті графи ІІ розкладу хвороб, він був визнаний придатним до військової служби.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №596 від 15.08.2025 «Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період» солдата ОСОБА_1 , рік народження 1999, військово облікова спеціальність та код згідно з обліком НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , відповідно до поіменного списку №12961 було призвано на віськову службу під час мобілізації, на особливий період та відправлено до військової частини НОМЕР_1 .

В матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 від 14.10.2024 року, яка адресована ІНФОРМАЦІЯ_3 , у якій позивач просив надати йому відстрочку від призову на військову службу відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 

Також наявна заява ОСОБА_1 від 01.08.2025 року, яка адресована ІНФОРМАЦІЯ_3 , у якій позивач просив надати йому відстрочку від призову на військову службу відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Мотиви та норми права застосовані судом

Спірні правовідносини регламентуються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ), Законом України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» від 16.03.2017 №1951-VIII (далі Закон №1951-VIII), Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженим постановою КМУ від 30.12.2022 №1487 (далі Порядок №1487), Положенням про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затверджене постановою КМУ від 23.02.2022 №154 (далі Положення №154).
Закон №2232-ХІІ здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.5 ст.33 Закону №2232-ХІІ).
Пунктом 79 Порядку №1487 передбачено, що районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, зокрема: - організовують та ведуть військовий облік на території адміністративно-територіальної одиниці; - здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у випадках, передбачених законодавством; - проставляють у військово-облікових документах призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідні відмітки про взяття їх на військовий облік, зняття та виключення з нього; - виконують функції з ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, зокрема, забезпечують ведення Реєстру та актуалізацію його бази даних відповідно до законодавства та в порядку, визначеному Міноборони (п.11 Положення №154).

Статтею 1 Закону №1951-VIII визначено, що Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів - інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, створена для забезпечення військового обліку громадян України.
Органами ведення Реєстру є районні (об`єднані районні), міські (районні у місті, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, Центральне управління Служби безпеки України та регіональні органи Служби безпеки України, відповідні підрозділи розвідувальних органів України (ч.8 ст.5 Закону №1951-VIII).
Таким чином, територіальний центри комплектування та соціальної підтримки є уповноваженим суб`єктом на ведення військового обліку військовозобов`язаних та ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та актуалізацію його бази даних.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 14 Закону №1951-VIII, ведення Реєстру включає внесення змін до персональних та службових даних призовників, військовозобов`язаних, резервістів на підставі відомостей органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, закладів освіти незалежно від підпорядкування і форми власності, а також відомостей, що подаються органу ведення Реєстру призовниками, військовозобов`язаними, резервістами.
Як вище встановлено, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 №596 від 15.08.2025 позивач призваний на військову службу під час мобілізації, на особливий період та відправлений до військової частини НОМЕР_1 .
Суд констатує, що обставини щодо прийняття та/або скасування цього наказу та сам наказ не оспорюються позивачем у даній справі.
Таким чином, відповідач правомірно вніс до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг» відомостей інформацію про набуття ОСОБА_1 статусу «військовослужбовець».
За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо внесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг» відомостей про набуття ОСОБА_1 статусу «військовослужбовець».

З урахуванням висновку суду про правомірність внесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг» відомостей інформацію про набуття ОСОБА_1 статусу «військовослужбовець», відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 вилучити з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг» відомості про перебування ОСОБА_1 на військовій службі та відновити статус «військовозобов`язаний».

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нерозгляду заяв ОСОБА_1 про надання відстрочки від призову на підставі абзацу 14 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Згідно із положеннями статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон №2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України, у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Частиною 1 ст. 2 Закону №2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною 6 ст. 2 Закону №2232-XII передбачені наступні види військової служби:
-базова військова служба;
-військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;
-військова служба за контрактом осіб рядового складу;
-військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;
-військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти;
-військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;
-військова служба за призовом осіб офіцерського складу;
-військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Згідно з указом Президента України №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан.
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
У подальшому, указами Президента України воєнний стан продовжувався та на момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні триває.
Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-XII (далі - Закон №3543-XII) встановлено правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні.
За визначенням ст. 1 Закону №3543-XII, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Статтею 23 Закону №3543-XII передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.
Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 23 Закону №3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, члени сім`ї другого ступеня споріднення особи з інвалідністю I або II групи, зайняті постійним доглядом за нею (не більше одного та за умови відсутності членів сім`ї першого ступеня споріднення або якщо члени сім`ї першого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи). У разі відсутності членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення норма цього пункту поширюється на членів сім`ї третього ступеня споріднення особи з інвалідністю I або II групи;.
Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, який серед іншого визначає процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення (далі Порядок №560).
Відповідно до пункту 56 Порядку №560, відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Пунктом 58 Порядку №560 передбачено, що за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.
Згідно пункту 60 Порядку №560, комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.
Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.
Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.
У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6.
У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.
До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Отже, чинним законодавством України встановлено чіткий порядок звернення особи за наданням відстрочки та порядок розгляду відповідної заяви.
Разом з тим, суд зазначає, що обов`язок щодо розгляду заяви позивача про надання відстрочки від призову виникає у відповідача лише після отримання оформленої в установленому законом порядку заяви про надання відстрочки від призову.
Як стверджує позивач, відповідні заяви про надання йому відстрочки від призову ним надіслано до ІНФОРМАЦІЯ_4 засобами поштового зв`язку.
З наданих позивачем до матеріалів справи конвертів та описів вкладення АТ "Укрпошта" неможливо зрозуміти, які саме документи направлялися до ІНФОРМАЦІЯ_4 та якою датою, що позбавляє суд можливості перевірити факт надання позивачем документів, необхідних для вирішення питання про надання відстрочки від призову та обставини щодо отримання відповідачем заяви позивача.
Отже, позивачем не надано до суду жодних належних доказів направлення відповідачу заяв про надання відстрочки від призову під час мобілізації та доказів вручення відповідачу таких заяв.
Так, суд зазначає, що за відсутності доказів подання позивачем до відповідача заяв про надання відстрочки від призову та отримання відповідачем відповідних заяв позивача, в суду відсутні підстави стверджувати про вчинення відповідачем протиправної бездіяльності щодо нерозгляду заяв позивача, оскільки, як вже зазначалося судом, обов`язок щодо розгляду заяви про надання відстрочки виникає у відповідача лише після отримання відповідної заяви.
Твердження позивача щодо нерозгляду його заяви про надання відстрочки від призову не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки матеріали справи навіть не містять доказів направлення такої заяви відповідачу та отримання відповідачем відповідної заяви.
Інших доводів щодо наявності протиправної бездіяльності з боку відповідача позивачем не наведено. Судом під час розгляду справи наявності протиправної бездіяльності з боку відповідача не встановлено.
Оскільки позивачем до суду не надано жодного належного доказу щодо направлення до відповідача заяв про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та їх отримання відповідачем, суд зазначає про відсутність підстав для висновку про наявність у діях відповідача протиправної бездіяльності нерозгляду заяв ОСОБА_1 про надання відстрочки від призову на підставі абзацу 14 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

З урахуванням висновку суду про відсутність підстав для висновку про наявність у діях відповідача протиправної бездіяльності нерозгляду заяв ОСОБА_1 про надання відстрочки від призову на підставі абзацу 14 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 розглянути заяви ОСОБА_1 про надання відстрочки та прийняти рішення по суті відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Суд враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів позивача), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Зважаючи на встановлені в ході розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 139, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом 30 днів.

Суддя	З.Б.Плеханова