Справа №576/2768/25 	Головуючий у І-й інстанції -  ОСОБА_1 	
Номер провадження 11-кп/816/765/26 	Суддя-доповідач -                 ОСОБА_2  	

С У М С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
ОКРЕМА ДУМКА

Окрема думка судді ОСОБА_2 
до ухвали Сумського апеляційного суду від 16 квітня 2026 року 
у справі № 576/2768/25

Не погоджуюсь із рішенням більшості колегії суддів про залишення вироку суду першої інстанції без змін у частині призначеного покарання, вважаю його таким, що не повною мірою відповідає вимогам кримінального закону, а також принципам справедливості, пропорційності та індивідуалізації покарання.
Питання призначення покарання, на моє переконання, вирішено формально, без належного врахування усієї сукупності істотних обставин справи.
Більшість колегії, погоджуючись із призначеним покаранням, фактично обмежилась констатацією того, що суд першої інстанції врахував дані про особу обвинуваченого та застосував положення ст. 69 КК України.
Такий підхід фактично зводить правосуддя до формального застосування норм і не дозволяє досягти справедливого результату.
Справедливість у питанні призначення покарання не зводиться до співвідношення тяжкості злочину та суворості санкції. Вона передбачає значно глибший баланс між небезпечністю діяння, особою винного, поведінкою після злочину, позицією потерпілого та інтересами суспільства і держави.
У даній справі цей баланс, на моє переконання, істотно та непропорційно порушений, що призвело до призначення покарання, суворішого, ніж це об`єктивно необхідно.
Відповідно до мети покарання, воно має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових правопорушень. У даній справі відсутні об`єктивні підстави вважати, що досягнення цієї мети можливе виключно шляхом ізоляції обвинуваченого від суспільства.
Більшість, акцентуючи увагу на небезпечності способу вчинення злочину (удар ножем у грудну клітину), фактично надала цій обставині визначального значення, залишивши поза належною оцінкою інші важливі обставини, які свідчать не лише про можливість пом`якшення покарання, а про доцільність обрання іншого, більш м`якого його виду.
Посилання більшості колегії на небезпечний характер дій обвинуваченого не є достатнім обґрунтуванням для відмови у подальшому пом`якшенні покарання, оскільки небезпечність способу вчинення злочину вже врахована законодавцем у диспозиції та санкції ч. 1 ст. 121 КК України і не може мати визначального значення без співставлення з іншими істотними обставинами справи.
Окремо не можу погодитися з висновком більшості про можливість вирішення питання подальшого проходження військової служби обвинуваченим у порядку ст. 81-1 КК України.
Такий підхід фактично означає відкладення вирішення питання про доцільність ізоляції особи на майбутнє, тоді як суд уже на стадії призначення покарання зобов`язаний оцінити, чи є така ізоляція необхідною. Застосування позбавлення волі з перспективою подальшого звільнення не може розглядатися як альтернатива незастосуванню ізоляції взагалі, якщо для цього є достатні підстави.
Водночас саме ця справа ставить перед судом принципове питання: які критерії повинні визначати можливість застосування службового обмеження для військовослужбовців як альтернативи позбавленню волі?
За своєю правовою природою службове обмеження для військовослужбовців, передбачене ст. 58 КК України, є спеціальним видом кримінального покарання, який поєднує елементи кримінально-правового та дисциплінарного впливу і спрямований на виправлення особи без її ізоляції від суспільства, з одночасним збереженням можливості проходження військової служби.
Відтак, на моє переконання, застосування цього виду покарання має ґрунтуватися на таких критеріях:
1. Відсутність необхідності ізоляції особи для досягнення мети покарання. 
В даному випадку обвинувачений раніше не судимий, характеризується виключно позитивно як за місцем служби, так і за місцем проживання, після вчинення правопорушення не ухилявся від органів слідства та суду, визнав свою вину та щиро розкаявся. Будь-які дані про схильність обвинуваченого до насильницької або протиправної поведінки в минулому у справі відсутні. Ці обставини свідчать про те, що ризик вчинення нових кримінальних правопорушень є мінімальним, а отже досягнення мети покарання можливе без ізоляції від суспільства.
Крім того, правопорушення виникло на ґрунті раптового конфлікту між двома військовослужбовцями без попередньої підготовки чи наміру заподіяти шкоду, а обвинувачений завдав лише один удар та не продовжував протиправні дії.
За таких обставин злочин має ситуаційний, а не системний характер, що виключає висновок про стійку кримінальну налаштованість обвинуваченого, а тому застосування позбавлення волі втрачає свій виправний сенс.
2. Повне відшкодування шкоди та фактичне примирення з потерпілим.
У цій справі відсутній конфлікт як такий, обвинувачений повністю примирився з потерпілим, шкода повністю відшкодована, потерпілий не тільки не наполягає на покаранні, а й займає активну позицію та у суді просив не застосовувати покарання, пов`язане з позбавленням волі.
Таким чином, каральна функція покарання втрачає своє значення, а відновлювальна функція покарання у даному випадку вже фактично досягнута, що зменшує потребу саме у суворому каральному впливі.
3. Наявність суспільно значущого інтересу у продовженні особою військової служби.
Цей критерій у даній справі є особливо вагомим та підтверджується тим, що обвинувачений з самого початку повномасштабного вторгнення не покинув країну, а будучи у 24-річному віці, розпочав службу у війську. За час проходження служби зарекомендував себе з позитивного боку як відповідальний військовослужбовець, який має високі результати у нанесенні уражень по противнику з використанням FPV-дронів. Брав безпосередню участь у забезпеченні територіальної цілісності України. Має військову спеціальність, яка є особливо затребуваною в умовах воєнного стану. Сторона обвинувачення також вказувала на доцільність збереження обвинуваченого на службі. 
У сукупності це свідчить про наявність не лише приватного, а й публічного інтересу у тому, щоб обвинувачений продовжив військову службу, що має бути враховано при обранні виду покарання.
4. Також важливим є те, що кримінальне правопорушення не було вчинене під час виконання службових обов`язків; обвинувачений не використовував службове становище або повноваження; а подія не була пов`язана з порушенням військової дисципліни. 
І не менш важливим є консенсус сторін кримінального провадження. Зокрема, ця справа є унікальною тим, що сторона захисту просить про пом`якшення покарання, потерпілий підтримує це, і навіть сторона обвинувачення наполягає на доцільності застосування більш м`якого покарання. Ігнорування такого процесуального консенсусу, на моє переконання, потребує особливо переконливого обґрунтування, якого рішення більшості не містить.
Отже, уданому кримінальному провадженні наявна повна сукупність умов, за яких службове обмеження для військовослужбовців має застосовуватись як пріоритетна альтернатива позбавленню волі.
Інакше постає логічне запитання: у якій тоді справі взагалі можливе застосування ст. 58 КК України, якщо не у цій, де одночасно наявні виключні обставини, відсутня потреба в ізоляції, досягнуто примирення, а держава зацікавлена у збереженні особи на службі?
Не надання відповіді на це запитання фактично перетворює положення ст. 58 КК України на декларативну норму, яка формально існує в законі, але не знаходить свого реального застосування.
Правосуддя, яке не здатне використати передбачений законом інструмент у найбільш придатній для цього ситуації, ризикує втратити не лише гнучкість, а й довіру як інститут, покликаний забезпечувати справедливість, а не лише формальну законність.
Окремо вважаю за необхідне зазначити, що більшість не надала належної оцінки усім доводам сторони захисту.
Зокрема, сторона захисту ставила питання про призначення покарання, не пов`язаного з реальним відбуванням позбавлення волі, що охоплює і можливість застосування положень ст. 75 КК України.
Однак, відмовившись від застосування службового обмеження для військовослужбовців, більшість колегії не перевірила можливість застосування іншого, менш суворого механізму, зокрема звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Такий підхід не відповідає обов`язку суду апеляційної інстанції надати вмотивовану відповідь на всі доводи сторони.
Крім того, при вирішенні питання про призначення покарання суд повинен послідовно перевіряти можливість застосування менш суворих заходів кримінально-правового впливу.
Навіть у разі незгоди із можливістю застосування ст. 58 КК України суд був зобов`язаний оцінити наявність підстав для застосування ст. 75 КК України, з урахуванням того, що обвинувачений раніше не судимий; характеризується позитивно; повністю відшкодував шкоду; потерпілий не наполягає на покаранні; відсутні дані про високий ризик повторного правопорушення. 
Невиконання цього обов`язку свідчить про істотну неповноту апеляційного розгляду.
З зазначених вище міркувань, я вважаю, що апеляційна скарга підлягала задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні в частині призначеного покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України шляхом переходу до більш м`якого виду покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців на максимальний строк, або, як мінімум, із застосуванням положень ст. 75 КК України.
Зазначене, на моє переконання, дозволило б забезпечити належний баланс між інтересами потерпілого, суспільства та держави, а також відповідало б розумінню справедливості як принципу, що вимагає не лише формальної законності, а й змістовної пропорційності кримінально-правового реагування.

Суддя Сумського апеляційного суду     ОСОБА_2 

21.04.2026