Справа № 727/2975/26 
Провадження № 1-кп/727/275/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року м. Чернівці
Шевченківський районний суд м.Чернівців в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченої ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
потерпілого ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Шевченківського районного суду м. Чернівців обвинувальний акт по кримінальному провадженню, зареєстрованому 21 січня 2026 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №12026262020000187 по обвинуваченню ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Чернівці, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , непрацюючої, з середньою освітою, не заміжньої, не маючої на утриманні малолітніх дітей, раніше не судимої, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 20 січня 2026 року близько 23 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , перебувала разом із ОСОБА_6 із яким вона спільно проживає однією сім`єю, але не перебуває у шлюбі. Між ними виник словесний конфлікт, який в подальшому переріс в бійку, під час якої ОСОБА_6 наніс один удар долонею своєї правої руки в область обличчя ОСОБА_4 . Після чого ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, спрямованим на спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, взяла до рук кухонний ніж із дерев?яною рукояткою коричневого кольору, який знаходився на тумбі біля дзеркала в приміщенні житлової кімнати вищевказаного будинку, та нанесла один удар своєю правою рукою в область черевної порожнини ОСОБА_6 . 
Вчиненим ОСОБА_4 спричинила останньому тілесні ушкодження у вигляді проникаючого ножового поранення живота та гематомою у правій здухвинній ділянці медіальніше верхньої передньої ості крила клубовидної кістки з ушкодженням тонкої кишки та очеревини, які, відповідно до висновку експерта, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як такі що небезпечні для життя.
Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив суду, що він із обвинуваченою примирилися, просив суд обвинувачену суворо не карати та призначити їй найменше покарання. 
Обвинувачена ОСОБА_4 в судовому засіданні підтвердила обставини вчинення нею злочину, свою вину визнала повністю. Вказала, що у вчиненому щиро кається, просила суд суворо її не карати. Обіцяла не вчиняти більше подібного. 
Показання ОСОБА_4 відповідають фактичним обставинам обвинувачення і учасниками процесу не оспорюються.
Відповідно до частини 3 статті 349 КПК України суд, з`ясувавши думку учасників судового провадження про те, які докази треба дослідити та порядок їх дослідження, визнавши недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, враховуючи, що учасниками судового провадження не оспорюються доведеність вини обвинуваченої та кваліфікація її дій, з`ясувавши правильне розуміння обвинуваченою змісту цих обставин, за відсутності сумнівів у добровільності та істинності її позиції, роз`яснивши їй, що у такому випадку вона буде позбавлена права оспорювати ці фактичні обставини справи в апеляційному порядку, суд, згідно з вимогами частини 2 статті 349 КПК України, обмежив дослідження фактичних обставин справи допитом обвинуваченої, потерпілого та оголошенням матеріалів кримінальної справи, які характеризують обвинувачену. 
Суд вважає доведеним, що викладені в обвинуваченні діяння мали місце і містять склад кримінального правопорушення. 
Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за частиною 1 статті 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння. 
Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, суд бере до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
У постанові від 14.06.2018 (справа №760/115405/16-к) Верховний Суд зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, рішення від 12.04.2012 у справі «Довженко проти України» (Заява № 36650/03)), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Верховний Суд у постанові від 09.10.2018 (справа №756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для його виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Верховний Суд також зауважив, що ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».
При призначенні обвинуваченій ОСОБА_4 виду та міри покарання суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого нею кримінального правопорушення, яке згідно зі статтею 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, а також відомості про особу обвинуваченої, зокрема, те, що вона раніше не судима, має постійне місце проживання, не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога, після вчиненого злочину викликала швидку допомогу, щоб допомогти потерпілому та примирилася із останнім. 
Суд також враховує, що ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнала повністю, у вчиненому щиро розкаялася. Наведені обставини, на підставі статті 66 КК України, суд визнає такими, що пом`якшують покарання обвинуваченої.
Обставиною, яку суд на підставі статті 67 КК України визнає, як обтяжуючу, є вчинення кримінального правопорушення щодо іншої особи, з якою винна перебуває у близьких відносинах.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, беручи до уваги особу обвинуваченої, обставини, які пом`якшують покарання, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та ставлення обвинуваченої до вчиненого, відсутність тяжких наслідків, беручи до уваги те, що обвинувачена раніше несудима та примирилася із потерпілим, суд реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 за вчинене кримінальне правопорушення покарання у виді позбавлення волі в межах нижньої межі, встановленої в санкції частини 1 статті 121 КК України.
Відповідно до вимог статті 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При цьому суд враховує положення пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких: «Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом».
У рішенні від 18.02.2010 у справі «Гарькавий проти України» (Заява № 25978/07) Європейський суд з прав людини зазначив, «що, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Це право є найважливішим у демократичному суспільстві у розумінні Конвенції. Суд нагадує, що коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Отже, неодмінна вимога полягає в тому, що умови, за яких має здійснюватися позбавлення свободи, мають бути чітко сформульовані в національному законі і що застосування самого цього закону має бути передбачуваним і відповідати в цьому відношенні нормі «законності», яку встановлює Конвенція».
З досудової доповіді, складеної територіальним органом пробації вбачається, що досліджуючи інформацію, що характеризує обвинувачену ОСОБА_4 , умови її життєдіяльності, відносин у суспільстві, результатів оцінки ризику вчинення нею повторного кримінального правопорушення, а також умов її ймовірної небезпеки для суспільства свідчать про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства. Зважаючи на виявлені фактори ризику вчинення повторного правопорушення (криміногенні потреби) у випадку прийняття судом рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає доцільним, крім обов`язків, передбачених частиною 1 статті 76 КК України, покласти на особу додаткові обов`язки, передбачені частиною 3 статті 76 КК України, зокрема: не виїжджати за межі України без погодження з органом пробації; виконувати заходи передбачені пробаційною програмою.
З урахуванням наведеного вище суд вважає, що наявні підстави для застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки ще не втрачена можливість соціальної реабілітації та виправлення обвинуваченої без ізоляції від суспільства, що також підтверджується її поведінкою після вчинення злочину та критичним ставленням до вчиненого, усвідомлення своєї провини і засудженням своєї протиправної поведінки, яка свідчить про дійсне прагнення стати на шлях виправлення і перевиховання.
Повною мірою врахувавши вказані обставини, а також зваживши на другорядну роль кари як мети покарання, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченої ОСОБА_4 є можливим без відбування покарання у виді позбавлення волі з встановленням випробувального строку, який буде достатнім для того, щоб засуджена в умовах здійснення контролю за її поведінкою довела своє виправлення, та покладенням на неї обов`язків відповідно до частини 1 статті 76 КК України. 
Саме таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченої, попередження вчинення нею кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.
При визначені міри та виду покарання прокурор просив суд на підставі частини 3 статті 91-1 КК України застосувати щодо ОСОБА_4 обмежувальні заходи у виді заборони перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства, та направлення для проходження програми для кривдників.
Так, приписами частини 2 статті 76 КК України визначено, що на осіб, засуджених за злочини, пов`язані з домашнім насильством, суд може покласти інші обов`язки та заборони, передбачені статтею 91-1 цього Кодексу. 
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 91-1 КК України визначено, що в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки, як, зокрема, направлення для проходження програми для кривдників.
При цьому, відповідно до частини 3 статті 91-1 КК України заходи, передбачені частиною першою цієї статті, можуть застосовуватися на строк від одного до трьох місяців і за потреби можуть бути продовжені на визначений судом строк, але не більше як на 12 місяців.
Суд враховує, що захист від домашнього насильства є надзвичайно важливим, соціально значущим і актуальним завданням, вирішення якого носить важливий характер, оскільки домашнє насильство починається з «незначних дрібниць», а потерпілим від нього здебільшого стають жінки та діти. 
У даному кримінальному провадженні судом встановлена така обтяжуюча обставина, як вчинення обвинуваченою ОСОБА_4 кримінального правопорушення щодо іншої особи, з якою винна перебуває у близьких відносинах.
Програма для кривдника це комплекс заходів, що формується на основі результатів оцінки ризиків та спрямований на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної психологічної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до своїх вчинків та їх наслідків, у тому числі до виховання дітей, на викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків (ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидії домашньому насильству»).
Метою корекційної програми є допомога особі, яка вчинила насильство, в осмисленні власної насильницької поведінки, усвідомленні її витоків, проявів, наслідків для особистого життя та життя оточуючих, налагодженні гармонійного життя з родиною та в суспільстві, а також в усвідомленні того, що домашнє насильство - це порушення прав людини, яке карається відповідно до чинного законодавства.
Завданнями програми є: сприяння зміні насильницької поведінки кривдника; сприяння засвоєнню кривдником моделі сімейного життя на засадах гендерної рівності, взаєморозуміння; взаємоповаги і дотримання прав усіх членів родини, формування у кривдника конструктивної моделі поведінки у приватних стосунках; сприяння оволодінню кривдником знаннями про основні норми законодавства в сфері запобігання та протидії домашньому насильству та/або насильству за ознакою статі, а також про види відповідальності за його вчинення; формування у кривдника відповідального ставлення до власної поведінки та її наслідків для себе та оточуючих; сприяння розвитку у кривдника емоційного інтелекту та самосвідомості; розвиток навичок кривдника до конструктивного безконфліктного спілкування, ефективної та ненасильницької комунікації; розвиток здатності кривдника виявляти, аналізувати та усвідомлювати свої негативні думки, когнітивні фільтри, помилки, емоції, керувати ними, розуміти їх наслідки.
З урахуванням наведеного та беручи до уваги те, що з досудової доповіді, наданої органом пробації щодо ОСОБА_4 вбачається, що ризик вчинення обвинуваченою повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється, як середній, суд вважає, що застосування до ОСОБА_4 обмежувального заходу у виді направлення для проходження програми для кривдників, є необхідним.
Вказані висновки суду узгоджуються із правовими висновками ККС у складі ВС, які викладені в постановах від 25.06.2024 (справа №167/871/23) та 07.08.2024 (справа №161/17404/23).
Разом з тим, суд вважає, що підстав для застосування обмежувального заходу у виді заборони перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства, немає, оскільки в ході розгляду кримінального провадження судом встановлено, що обвинувачена щиро розкаялась у вчиненому, вказала, що таке більше не повториться, примирилась з потерпілим, до кримінальної та адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства не притягувалась. Крім того потерпілий також вказав, що проживає із обвинуваченою разом в належній їй квартирі, перебуває в близьких стосунках, примирився із нею та просив призначити ОСОБА_4 найменше покарання за вчинене. Суд розцінює наведене, як обставину, яка виключає необхідність у застосуванні вказаного обмежувального заходу.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 13 березня 2026 року ОСОБА_4 був продовжений запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням на обвинувачену обов`язків, передбачених частиною 5 статті 194 КПК України.
В судових дебатах прокурор ОСОБА_3 просив до набрання вироком законної сили залишити обвинуваченій ОСОБА_4 запобіжний захід у виді домашнього арешту. 
Оскільки судом прийнято рішення про визнання ОСОБА_4 винною та призначення їй покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, суд вважає за необхідне запобіжний захід щодо ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили, залишити у виді домашнього арешту. 
Питання щодо речових доказів суд вирішує відповідно до статті 100 КПК України.
Процесуальні витрати по даному кримінальному провадженню – відсутні. 
Цивільний позов – не пред`являвся. 
Керуючись статтями 100, 368-370, 371, 373-376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі статті 75 КК України звільнити ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо вона не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї судом обов`язки протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки. 

Відповідно до статті 76 КК України покласти на ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 такі обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Застосувати до ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 обмежувальний захід у виді направлення для проходження програми для кривдників на строк 3 (три) місяці.

Залишити ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 до набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді домашнього арешту та обов`язки, передбачені частиною 5 статті 194 КПК України, зокрема:
-прибувати до уповноваженого у кримінальному провадженні прокурора та суду за першою вимогою;
-повідомляти прокурора та суд про зміну місця проживання та/або місця роботи;
-не відлучатися із м. Чернівці без дозволу прокурора або суду;
-утримуватися від спілкування з потерпілим ОСОБА_6 ;
-не залишати місце постійного проживання: квартиру АДРЕСА_2 , в період часу з 21 год. 00 хв. по 07 год. 00 хв. без дозволу прокурора або суду.

Речові докази:
-аудіофайл запису розмови оператора спец.ліні 102 ГУ НП в Чернівецькій області (а.с. 60) – залишити в матеріалах кримінального провадження;
-фрагмент простирадла із нашаруванням РБК, що зберігається в камері речових доказів Чернівецького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, квитанція від 26 лютого 2026 року, упакування ID 3026057611615265 – знищити;
-змиви з обох рук, що зберігаються в камері речових доказів Чернівецького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, квитанція від 26 лютого 2026 року, упакування ID 3026057610169751 – знищити;
-кухонний ніж із нашаруванням РБК, що зберігається в камері речових доказів Чернівецького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, квитанція від 26 лютого 2026 року, упакування ID 3026057608452269 – знищити;
-зрізи нігтьових пластин з обох пальців рук, що зберігаються в камері речових доказів Чернівецького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, квитанція від 26 лютого 2026 року, упакування ID 3026057606066899 – знищити.

Вирок суду може бути оскаржений до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівців протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду, ухвалений у випадку визнання судом недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду. 
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Суддя ОСОБА_1