ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2026 Справа № 914/896/25

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,
Суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників:
від позивача (скаржника) – Андросюк І.С. (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду)
від відповідача – Письмак В.Ю., Тучак Л.І. (керівник)

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Західна агровиробнича компанія” від 30 жовтня 2025 року
на рішення Господарського суду Львівської області від 01 жовтня 2025 року (повний текст підписано 06.10.2025), суддя Король М.Р. 
у справі № 914/896/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Західна агровиробнича компанія”, м. Дубно, Рівненська область
до відповідача Фермерського господарства “Добробут Вест”, с. Суховоля, Львівська область
про стягнення 566 725,00 грн

встановив:
21 березня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідача – Фермерського господарства «Добробут Вест» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів в сумі 566 725 грн.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 01 жовтня 2025 року у справі № 914/896/25 у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.
Судом встановлено, що зміст платіжних доручень, за якими здійснено перерахування коштів на рахунок відповідача, містить покликання на реквізити укладеного між сторонами договору, який припинив свою дію 01.01.2023 року. Разом з тим, суд встановив, що 01.05.2023 між сторонами укладено договір № 12/09/2022 про надання кейтерингових послуг. Рішення суду мотивоване тим, що спірні грошові кошти в сумі 566 725 грн не можуть вважатися отриманими відповідачем без достатньої правової підстави в розумінні ст.1212 ЦК України, оскільки така сума сплачена позивачем згідно рахунків 2024 року, відтак, положення, встановлені ст.1212 ЦК України, до спірних правовідносин застосуванню не підлягають, оскільки ці грошові кошти набуто відповідачем на підставі відповідних рахунків 2024 року, тобто на достатніх правових підставах, оскільки між сторонами в цей час (з 01.05.2023) існували правовідносини за договором № 12/09/2022 про надання кейтерингових послуг.
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія» звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 01 жовтня 2025 року у справі № 914/896/25 та ухвалити нове, яким позов задоволити: стягнути з відповідача на користь позивача 566 725 грн – безпідставно набутих коштів. Зокрема, зазначає, що кошти у сумі 566 725 грн, сплачені на підставі платіжних доручень, є такими, що отримані відповідачем без достатньої правової підстави, а тому такі підлягають поверненню на підставі ст.1212 ЦК України. Наголошує, що за умовами укладеного договору № 12/09/2022 про надання кейтерингових послуг від 01.05.2023, оплата послуг проводиться на підставі акта наданих послуг та рахунка на послуги, однак, у матеріалах справи відсутні підписані з відповідачем акти наданих послуг за період 2022-2024 роки, які б підтверджували надання послуг виконавцем та отримання послуг замовником за укладеними сторонами договорами. Вважає, що в силу ст.ст.256 та 903 ЦК України підстави для оплати послуг - відсутні, оскільки відсутні підписані сторонами акти наданих послуг.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду не надходив.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч.3 ст.263 ГПК України).

Судові засідання з розгляду справи в суді апеляційної інстанції проводилися в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за клопотанням представника позивача та на підставі відповідної ухвали суду.
Представник позивача (скаржника) вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 01 жовтня 2025 року у справі № 914/896/25 та ухвалити нове про задоволення позову, з підстав, наведених в апеляційній скарзі.
Керівник та представник відповідача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечували, просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Зокрема, зазначали, що під час дії першого договору сторонами також не складались та не підписувалися акти наданих послуг, однак, надані послуги оплачувалися позивачем.

Західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 12 вересня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія» (в тексті договору – замовник) та Фермерським господарством «Добробут Вест» (в тексті договору – виконавець) укладено договір № 12/09/2022 про надання послуг, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 виконавець зобов`язується за завданням замовника надати кейтерингові послуги із забезпеченням харчуванням працівників замовника за системою «шведського столу», а замовник – прийняти та оплатити надані послуги відповідно до цього договору.
Пунктом 2.1 Договору визначено, що строки надання послуг: з 12 вересня по 31 грудня 2022 року.
Відповідно до п.3.1 Договору оплата послуг проводиться на підставі акту наданих послуг та рахунку на оплату протягом 3-х банківських днів з моменту підписання акту наданих послуг.
Ціна послуг є незмінною та становить: - за приготування одного сніданку – 40 грн; - за приготування одного обіду – 80 грн; - за приготування однієї вечері – 45 грн (п.3.2 Договору).
У п.6.1 Договору сторони погодили, що останній набирає чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до виконання сторонами своїх зобов`язань.
Крім цього, судом встановлено, що 01 травня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія» (в тексті договору – замовник) та Фермерським господарством «Добробут Вест» (в тексті договору – виконавець) укладено договір № 12/09/2022 про надання кейтерингових послуг, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 виконавець зобов`язується за завданням замовника надати кейтерингові послуги із забезпеченням харчуванням працівників замовника за системою «шведського столу», а замовник – прийняти та оплатити надані послуги відповідно до цього договору.
У п.2.1 Договору сторони погодили, що строки надання послуг: з 01 травня 2023 року по 31 грудня 2024 року.
Згідно з п.3.1 Договору оплата послуг проводиться на підставі акту наданих послуг та рахунку на послуги.
Ціна послуг є незмінною та становить: - за приготування одного сніданку – 50 грн; - за приготування одного обіду – 95 грн; - за приготування однієї вечері – 55 грн (п.3.2 Договору).
Договір набирає чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до виконання сторонами своїх зобов`язань (п.6.1 Договору).
Сторони не заперечують факт укладення вказаних вище договорів.
В матеріалах справи міститься акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2022 по 29.05.2024, підписаний обома сторонами, згідно з яким, станом на 29 травня 2024 року заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія» становила 145 135 грн. Загальна вартість наданих послуг позивачу за вказаним актом становить 2 486 305 грн, поряд з тим, останнім сплачено 2 341 170 грн.
Поряд з тим, судом встановлено, що у період з 11 січня по 21 травня 2024 року ТОВ «Західна агровиробнича компанія» сплачено на користь Фермерського господарства «Добробут Вест» грошові кошти в загальній сумі 566 725 грн, що підтверджується платіжними інструкціями: № 132 від 11 січня 2024 року на суму 11 171,82 грн; № 240 від 17 січня 2024 року на суму 24 100 грн; № 525 від 24 січня 2024 року на суму 16 220 грн; № 1298 від 13 лютого 2024 року на суму 17 995 грн; № 1490 від 16 лютого 2024 року на суму 63 944 грн; № 2029 від 05 березня 2024 року на суму 51 965 грн; № 2028 від 05 березня 2024 року на суму 36 525 грн; № 2030 від 05 березня 2024 року на суму 10 714,18 грн; № 3180 від 03 квітня 2024 року на суму 6 633 грн; № 3178 від 03 квітня 2024 року на суму 79 361 грн; № 3298 від 05 квітня 2024 року на суму 2 676 грн; № 3686 від 15 квітня 2024 року на суму 2 907 грн; № 3685 від 15 квітня 2024 року на суму 76 685 грн; № 3770 від 17 квітня 2024 року на суму 5 828 грн; № 4888 від 09 травня 2024 року на суму 100 000 грн; № 5053 від 15 травня 2024 року на суму 40 000 грн; № 5301 від 21 травня 2024 року на суму 20 000 грн.
У графі «призначенні платежу» у наведених вище платіжних інструкціях зазначено: «Оплата послуги харчування згідно договору № 12/09/22 від 12.09.2022». Водночас зазначено номери рахунків, на підставі яких здійснювалася оплата, а саме: рахунки № 29 від 08 січня 2024 року, № 31 від 24 січня 2024 року; № 32 від 19 лютого 2024 року; № 33 від 04 березня 2024 року; № 34 від 18 березня 2024 року, № 35 від 01 квітня 2024 року; № 36 від 15 квітня 2024 року. Платіжні інструкції № 240 від 17 січня 2024 року та № 1298 від 13 лютого 2024 року у призначенні платежу не містять посилання на рахунки, а лише на договір № 12/09/2022 від 12.09.22.
07 березня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія» надіслало на адресу Фермерського господарства «Добробут Вест» вимогу-претензію (вих.№ 1235 від 06.03.2025) про повернення сплачених товариством коштів в сумі 556 725 грн, згідно з вказаними вище платіжними інструкціями, у зв`язку з відсутністю підстав для їх сплати, оскільки у товариства відсутні підписані акти наданих послуг за період з 2022 по 2024 роки, які б підтверджували надання послуг виконавцем та отримання їх замовником.
Вказана вимога-претензія отримана ФГ «Добробут Вест» - 14 березня 2025 року, що підтверджується інформацією з офіційного сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження поштового відправлення з трек-номером 3560100041959.
У березні 2025 року ТОВ «Західна агровиробнича компанія» звернулося до суду з цим позовом про стягнення з Фермерського господарства «Добробут Вест» безпідставно набутих грошових коштів в сумі 566 725 грн.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а у відповідності до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання (ст.901 ЦК України).
Частиною 1 ст.903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що наявність між сторонами договору не є перешкодою для застосування статті 1212 ЦК України у тих випадках, коли йдеться про набуття чи збереження майна, яке не охоплюється предметом та умовами цього договору.
Так, відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права є предметом регулювання глави 83 ЦК України.
Згідно з частинами першою, другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Верховний Суд у постанові від 25.01.2018 у справі № 910/11210/16 зробив правовий висновок з питання застосування статті 1212 ЦК України, згідно з яким конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Таким чином, зі змісту зазначеної норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання, визначеного даною нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом. Зокрема, внаслідок відмови кредитора від прийняття виконання у зв`язку тим, що виконання зобов`язання втратило інтерес для нього через прострочення боржника.
Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Позовні вимоги у цій справі обґрунтовані тим, що укладений сторонами договір № 12/09/2022 від 12.09.2022, на який міститься посилання у призначенні платежів в платіжних інструкціях, припинив свою дію 31 грудня 2022 року, поряд з тим, сторонами не були складені та підписані акти наданих послуг, як це передбачено умовами договорів № 12/09/2022 від 12.09.2022 та від 01.05.2023. 
Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Факт закінчення строку дії двостороннього договору, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього договору і не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку. Навіть після закінчення дії договору, невиконані стороною зобов`язання за ним залишаються чинними для такої сторони-боржника, і вказана обставина не звільняє останнього від виконання обов`язку протягом того часу, коли існує відповідне зобов`язання. Однак, в кожному конкретному випадку необхідно брати до уваги зміст умов конкретного договору, його предмет та основні положення, які визначають зобов`язання сторін та обставини виконання ними умов договору, а також положення договору, які встановлюють наслідки закінчення строку дії договору, з урахуванням положень норм законодавства.
Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з надання кейтерингових послуг за договорами № 12/09/2022 від 12.09.2022 та від 01.05.2023.
У п.6.1 Договору № 12/09/2022 від 12.09.2022 сторони погодили, що останній набирає чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до виконання сторонами своїх зобов`язань.
Водночас, пунктом 2.1 вказаного договору визначено, що строки надання послуг: з 12 вересня по 31 грудня 2022 року.
Строки надання послуг за договором від 01.05.2023 визначено сторонами у п.2.1, а саме: з 01 травня 2023 року по 31 грудня 2024 року.
Отже, станом на час перерахування спірних коштів за 17-ми платіжними інструкціями (з 11 січня по 21 травня 2024 року) на рахунок відповідача між сторонами існували правовідносини з надання кейтерингових послуг.
Водночас судом встановлено, що у графі «Призначення платежу» в платіжних інструкціях, окрім зазначення договору № 12/09/2022 від 12.09.2022, також міститься посилання на відповідні рахунки на оплату, а саме: № 29 від 08 січня 2024 року, № 31 від 24 січня 2024 року; № 32 від 19 лютого 2024 року; № 33 від 04 березня 2024 року; № 34 від 18 березня 2024 року, № 35 від 01 квітня 2024 року; № 36 від 15 квітня 2024 року (окрім платіжних інструкцій № 240 від 17 січня 2024 року та № 1298 від 13 лютого 2024 року, які містять посилання на договір № 12/09/2022 від 12.09.22). Поряд з тим, у всіх платіжних інструкціях вказано, що така оплата здійснюється за послуги харчування.
Крім цього, судом встановлено, що спірні суми включено в графу «Дебет» в Акті звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2022 по 29.05.2024, підписаний обома сторонами, згідно з яким, станом на 29 травня 2024 року, враховуючи в тому числі і спірні проплати, у позивача ще існувала заборгованість перед відповідачем в сумі 145 135 грн. Загальна вартість наданих послуг позивачу за вказаним актом звірки становить 2 486 305 грн, в той час як позивачем сплачено 2 341 170 грн (в тому числі і спірні кошти в сумі 566 725 грн). Зазначений акт звірки підписаний бухгалтером ТОВ «Західна агровиробнича компанія», водночас такий підпис скріплено печаткою товариства.
Щодо відсутності актів наданих послуг, колегія суддів враховує те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту складання між сторонами актів наданих послуг у інші періоди як за договором від 12.09.2022 так і за договором від 01.05.2023, водночас не заперечувалося надання таких послуг відповідачем та їх оплату позивачем. За поясненнями представника відповідача такі акти сторонами не складались, а зобов`язання виконувалися на підставі рахунків та накладних (зокрема, № 28 від 12 грудня 2023 року на суму 42 095 грн, № 29 від 02-08 січня 2024 року на суму 46 140 грн, № 30 від 16-22.01.2024 року на суму 39 255 грн, № 31 від 30.01-05.02 2024 року на суму 53 180 грн, № 32 від 13-19.02.2024 року на суму 51 965 грн, № 33 від 27.02-04.03. 2024 року на суму 36 525 грн, № 34 від 12-18.03.2024 року на суму 76 685 грн, № 35 від 26.03-01.04.2024 року на суму 88 670 грн, № 36 від 09-15.04.2024 року на суму 121 030 грн, № 37 від 23-29.04.2024 року на суму 72 705 грн, № 38 від 07-13.05.2024 року на суму 83 610 грн).
Також судом враховано те, що позивач, сплативши спірні кошти за 17-ма платіжними інструкціями на суму 566 725 грн та заперечуючи надання відповідачем послуг на вказану суму, не звертався до останнього з вимогами щодо виконання відповідачем зобов`язання – надання кейтерингових послуг із забезпечення харчуванням працівників товариства позивача, а лише 07 березня 2025 року звернувся до відповідача з претензією про повернення таких коштів.
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Зважаючи на обставини, встановлені судом у цій справі, враховуючи досліджені судом докази, що містяться у матеріалах справи та надані сторонами пояснення, колегія суддів вважає доцільним при вирішенні цієї справи застосувати такий стандарт доказування, як «вірогідність доказів», у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки встановлені судом обставини на підставі наданих сторонами доказів в їх сукупності та кожен окремо, щодо виконання відповідачем зобов`язань з надання позивачу кейтерингових послуг та оплати останнім таких послуг, є більш вірогідними, аніж протилежні, які вказувалися позивачем щодо помилкового перерахування спірних коштів на рахунок відповідача.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний господарський суд не вбачає.
Доводи скаржника про скасування рішення місцевого господарського суду є безпідставними.
Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги позивача – без задоволення.
Судовий збір, у відповідності до вимог ст.129 ГПК України, слід залишити за скаржником.
Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

ухвалив:
Рішення Господарського суду Львівської області від 01 жовтня 2025 року у справі № 914/896/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія» – без задоволення.
Матеріали справи № 914/896/25 повернути до Господарського суду Львівської області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 27 березня 2026 року

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Бонк Т.Б.