П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/7697/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Маслоід О.С. 
Суддя-доповідач - Курко О. П. 
30 березня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Курка О. П. 
суддів: Ватаманюка Р.В.  Боровицького О. А. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В :
рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 19 Закону України «Про відпустки», за 2014-2018 роки.
Зобов`язано Військово-медичний клінічний центр Центрального регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 19 Закону України «Про відпустки», за 2014-2018 роки.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач проходила військову службу у відповідача та наказом №64 від 05.03.2025 її виключено зі списків центру та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням з військової служби у відставку.
Зі змісту зазначеного наказу слідує: «Виплатити позивачеві за період з 01 по 05 березня 2025 року: посадовий оклад з розрахунку 4 510,00 грн за місяць; оклад за військовим званням з розрахунку 1 270,00 грн за місяць; премію у розмірі 395% від посадового окладу в місяць згідно рішення Міністра оборони України від 09.01.2025 №156/уд, додатку №1; надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% від посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років згідно ПКМУ від 30.08.2017 №704, наказу МОУ від 07.06.2018 № 260; надбавку за вислугу років у розмірі 45% від посадового окладу та окладу за військовим званням. 
Щорічна основна відпустка: за 2022 рік не використана, за 2023 рік використана тривалістю 15 діб, за 2024 рік використана тривалістю 25 діб (з 26.08.2024 по 04.09.2024, та з 10.2024 по 10.11.2024), за 2025 рік невикористана. 
Відповідно до абзацу третього пункту 14 статті 10' Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" виплатити грошову компенсацію за 40 діб невикористаної щорічної основної відпустки зам 2022 рік, 25 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік, 20 діб невикористаної шорічної основної відпустки за 2024 рік, 45 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2025 рік.
Виплатити грошову компенсацію за додаткову відпустку як учаснику бойових дій, згідно статті 16.2 Закону України "Про відпустки" та пункту 12 соціального захисту" частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх ", за 98 календарних днів, з 2019 по 2025 рік. 
Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань згідно рішення Міністра оборони України від 09.01.2025 №156/уд, не отримувала. 
Виплатити грошову допомогу на оздоровлення за 2025 рік, відповідно до наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (зі змінами) за 2025 рік. 
Виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно р. XXXII наказу МОУ від 07.06.2018 №260 (зі змінами). 
Виплатити грошову компенсацію замість речового майна в сумі 106 778 грн 44 коп.
Підстава: витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 26.02.2025 № 46, рапорт про виплату грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі капітана ОСОБА_1 від 03.03.2025 (вх. №7197 від 03.03.2025), рапорт про грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки капітана ОСОБА_1 від 03.03.2025 (вх. №7206 від 03.03.2025), рапорт про грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій капітана ОСОБА_1 від 03.03.2025 (вх. № 7198 від 03.03.2025), рапорт про здачу справ та посади капітана ОСОБА_1 від 05.03.2025 (№ 7570 від 05.03.2025), послужний список № 203 від 05.03.2025, припис начальника Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону № 187 від 05.03.2025».
Позивач має доньку - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №00009442967 запис про батька дитини проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері дитини згідно з ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України.
За наведених обставин позивач вважає, що має право на додаткову відпустку як одинокій матері, що передбачена ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відпустки», за 2014-2018 роки.
В період проходження служби в особливий період з 2014 по 2018 роки вказана відпустка позивачеві не надавалась, а грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як одинокій матері за період з 2014 року по 2018 рік при звільненні відповідачем виплачена не була.
Вважаючи таку бездіяльність протиправною, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного. 
Положеннями Закону України "Про відпустки" №504/96-ВР від 15.11.1996 (далі - Закон №504/96-ВР) передбачені державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Відповідно до приписів ст. 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (ст. 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (ст. ст. 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (ст. 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (ст. 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (ст. 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (ст. 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (ст. 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи (ст. 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (ст. 25, 26 цього Закону).
Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відпуски» одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (ст. 73 Кодексу законів про працю України).
Отже, чинним законодавством закріплено гарантії одиноких матерів на отримання, окрім основної щорічної відпустки, за наявності передбачених законом підстав, додаткових відпусток, в тому числі, щорічної додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.
Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує та утримує дитину сама.
Вказане також зазначив Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 у справі №753/14765/15-ц.
Відтак, право на додаткову соціальну відпустку мають такі одинокі матері, зокрема: жінка, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері.
Відповідно до п. 8, 14, 17-19, 21 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.
Відповідно до абз. 5 ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Норми Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не обмежують та не припиняють право військовослужбовця на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Як вбачається зі змісту абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону №2011-XII, у разі невикористання військовослужбовцями до часу звільнення щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.
В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач має доньку - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). 
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №00009442967 запис про батька дитини проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері дитини згідно з ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України.
Відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Таким чином, підставою для отримання статусу одинокої матері є відсутність запису про укладення шлюбу або наявність свідоцтва про розірвання шлюбу, а також документальне підтвердження факту виховання та утримування дитини без участі батька.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позивач має статус одинокої матері, на утриманні якої, на час виникнення спірних правовідносин, перебуває неповнолітня дитина, відомості про батька дитини записані зі слів матері.
На час проходження позивачем військової служби з 2014 по 2018 роки в Україні діяв особливий період. Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 №303/2014, затвердженого Законом України від 17.03.2014 №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.
Таким чином, з огляду на приписи абз. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як матері-одиначки виникли в особливий період.
Однак, Законом «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набула за період проходження нею військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпустки протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Крім цього, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018 (далі - Наказ № 260), у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 19 Закону № 504/96-ВР.
Зазначений висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в рішенні від 16.05.2019 по зразковій справі № 620/4218/18 (постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 рішення від 16.05.2019 залишено без змін).
Суд зауважує, що посилання відповідача на те, що позивач проходила службу в інших військових частинах у період 2014- 2018 років, не звільняє його від обов`язку здійснити повний розрахунок при звільненні, оскільки компенсація за невикористані дні відпусток виплачується за всі роки служби незалежно від місця її проходження. 
Також доводи відповідача про те, що у наказах інших військових частин, де позивач попередньо проходила службу, відсутні будь-які відомості щодо надання та використання нею додаткової соціальної відпустки як одинокій матері, суд відхиляє та зазначає, що така обставина свідчить про те, що факт використання позивачем згаданої відпустки не зафіксовано у встановленому порядку. Неналежне документальне оформлення використання відпустки не може створювати правових наслідків для позивача та покладати на неї негативні наслідки у вигляді позбавлення права на грошову компенсацію. Відтак, за відсутності підтвердження використання такої відпустки, вона вважається невикористаною і підлягає компенсації при звільненні.
Крім того, посилання відповідача на те, що позивач не подавала рапорту про надання додаткової соціальної відпустки або про виплату компенсації, не ґрунтується на вимогах закону. Право на додаткову соціальну відпустку, передбачену ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відпустки», виникає безпосередньо із закону, а не з факту подання рапорту. Рапорт є процедурною формою реалізації права, але не підставою його виникнення. Більше того, відповідно до абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у разі невикористання відпустки до часу звільнення компенсація виплачується за всі невикористані дні. Закон не ставить виплату компенсації в залежність від подання окремого рапорту саме про компенсацію.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. 
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Курко О. П.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Ватаманюк Р.В.    Боровицький О. А.