КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 359/7222/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8622/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2026 року, постановлену під головуванням судді Чирки С.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей Бориспільської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, -

в с т а н о в и в :

У червні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей Бориспільської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, у якому просив усунути перешкоди у користуванні житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що розташований на присадибній ділянці з кадастровим номером 3210500000:13:006:0100, шляхом виселення ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), малолітніх: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), з житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 2-6).
Зазначені вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та присадибної ділянки, на якій розташований цей будинок, з кадастровим номером 3210500000:13:006:0100, що підтверджується договором дарування від 09 березня 2025 року та витягами з Державного реєстру речових прав №№ 417063363, 417062577 від 10 березня 2025 року. Домоволодіння було подаровано позивачеві його матір`ю ОСОБА_6 , яка там проживає як за місцем постійного проживання та реєстрації.
У цьому будинку проживала рідна сестра позивача разом з своїми дітьми - відповідачі у справі, а також її чоловік ОСОБА_5 . 
Позивач вказав, що добровільно згоди колишнього власника будинку на його вселення і проживання ОСОБА_5 у будинку не було.
Наголошував, що мати є членом його сім`ї та він, як власник, домоволодіння має право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, зокрема, для власного проживання та проживання членів його сім`ї. Однак, відповідачі займають чуже житло, яке ніколи не було їх власністю, і навіть проживання у ньому, як до, так і після його відчуження не породжує у них жодних прав на нього. Особисто з ним та з колишнім власником договору про користування житлом, який, зокрема, породжував би у них право на користування будинком, немає. Вони ніколи не були членами сім`ї позивача у розумінні закону, у тому числі ст. 64 ЖК України та ст. 405 ЦК України, що виключає будь-яке право відповідачів на житло, яке є необхідним позивачеві та членам його сім`ї для проживання (а.с. 2-6).
10 лютого 2026 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Малахова В.О. подала клопотання про зупинення провадження у справі № 359/7222/25 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 359/6100/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , треті особи: служба у справах дітей Бориспільської міської ради, відділ реєстрації місця проживання виконавчого комітету Бориспільської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням (а.с. 104-105).
На обґрунтування вказаного клопотання представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Малахова В.О. зазначила, що обидві справи стосуються житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у якому безпосередньо проживають відповідачі у справі № 359/7222/25. У своєму позові ОСОБА_1 просить усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом виселення з нього відповідачів, разом з тим останні перед цим звернулися до суду з позовом, щоб їх право користування цим житловим приміщенням було визнано судом.
На переконання представника відповідача, остаточне судове рішення у цивільній справі № 359/6100/25 безпосередньо вплине на подальший розгляд цієї справи по суті, зокрема, у частині встановлення обставин щодо наявності/відсутності права користування відповідачів та її малолітніх дітей спірним житловим приміщенням, яке наразі не визнається позивачем - ОСОБА_1 (а.с. 104-105).
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2026 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Служба у справах дітей Бориспільської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення зупинено до набрання законної сили судовим рішенням в цивільній справі № 359/6100/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , треті особи: Служба у справах дітей Бориспільської міської ради, відділ реєстрації місця проживання виконавчого комітету Бориспільської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, що перебуває в провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області (а.с. 123-125).
Не погодившись з ухвалою міськрайонного суду, 23 лютого 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційної скаргою, у якій просив скасувати ухвалу від 10 лютого 2026 року про зупинення провадження, направити справу для продовження судового розгляду до Бориспільського міськрайонного суду Київської області (а.с. 126-131).
Апеляційну скаргу мотивував тим, що оскаржувана ним ухвала є незаконною, з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи.
Вказав також, що відповідно до його позовних вимог у справі № 359/7222/25 предметом позову є усунення перешкод у користуванні власністю, згідно з ст. 391 ЦК України, шляхом виселення з будинку по АДРЕСА_1 . Підставою вимог є наявність у позивача права власності на цей будинок, яке він набув на підставі договору дарування, за яким 09 березня 2025 року ОСОБА_6 подарувала будинок своєму сину - ОСОБА_1 . Згідно з позовними вимогами ОСОБА_2 у справі № 359/6100/25 предметом та підставою позову є набуття права користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 , як членом сім`ї власників будинку, згідно з ст. 156 ЖК України та ст.ст. 401-405 ЦК України. Отже, предмет та підстави вищевказаних справ є різними. При цьому, факт набуття чи втрати права, відповідачкою ОСОБА_2 , користування житловим приміщенням не є обставиною, яка підлягає встановленню при розгляді справи № 359/7222/25, оскільки обставинами, які підлягають встановленню при розгляді цієї справи, є факт набуття позивачем права власності на будинок та факт і характер перешкод, які перешкоджають позивачу користуватись власністю.
Виснував в апеляційній скарзі, що заявлені у справі № 359/7222/25 підстави позовних вимог не стосуються підстав позовних вимог у справі № 359/6100/25 чи умов від яких залежить розгляд першої справи, а зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду цієї справи. Крім того, в оскаржуваній ухвалі не зазначено у чому саме полягає неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої.
Відзиви на апеляційну скаргу до суду не надходили.
При цьому, суд апеляційної інстанції забезпечив право відповідачів подати відзиви (заперечення) на апеляційну скаргу, направивши відповідні поштові повідомлення 17 березня 2026 року, які повернулись без вручення. Проте, відповідач ОСОБА_2 та третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради отримали такі повідомлення разом з ухвалою про відкриття апеляційного провадження та копією апеляційної скарги 17 березня 2026 року до Електронного кабінету в ЄСІТС, кожному окремо, про що свідчать матеріали справи. При цьому, суд апеляційної інстанції зауважив, що відповідачі зазначені за однією адресою, а представництво неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_3 здійснюють їх законні представники (батьки) - відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_5 (а.с. 139-146).
Відповідно до частини першої ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
У справі Goryachyy v. Ukraine (№ 43925/18 рішення в цій справі ухвалене Комітетом 24 лютого 2022 року, оприлюднене 15 вересня 2022 року та є остаточним), Європейський суд з прав людини зауважив, що згідно з національним законодавством апеляційний суд мав обов`язок повідомити заявника про майбутню апеляцію та запропонувати йому викласти свої доводи. На відміну від багатьох інших справ, розглянутих ЄСПЛ, де у відповідних матеріалах не було доказів того, що належна кореспонденція була надіслана заявникам (наприклад, «Стрижак проти України», № 72269/01, § 39, 8 листопада 2005 року; Hudakova and Others v. Slovakia, № 23083/05, §§ 30-32, 27 квітня 2010 року; і Лазаренко та інші, згадане вище, §§ 36 і 43), у цій справі докази, надані сторонами, показали, що 04 квітня 2016 року апеляційний суд справді надіслав заявнику рекомендованим листом повідомлення про апеляційну скаргу відповідача. Отже, виявляється, що національний суд належним чином дотримався вимоги, встановленої національним процесуальним законодавством.
ЄСПЛ також зазначив, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи (Лазаренко та інші, § 37, і, у контексті статті 8 Конвенції, Foley v. the United Kingdom (dec.), №39197/98, вересня 2001 року).
Інакше кажучи, органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви заявника про те, що його права за пунктом 1 статті 6 Конвенції були порушені (Yeremeyev v. Ukraine, (dec.) [Committee], №64766/12, §§ 31 і 32, 26 березня року, та Sydorenko v. Ukraine (dec.) [Committee], № 73193/12, § 32, 18 лютого 2021 року).
Таким чином, суд апеляційної інстанції вжив усіх можливих заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи апеляційним судом.

Відповідно до частини другої ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідноз частиною тринадцятою ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали позовної заяви, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Зупиняючи провадження у справі № 359/7222/25, суд першої інстанції виходив з того, що остаточне судове рішення у цивільній справі № 359/6100/25 безпосередньо вплине на подальший розгляд цієї справи по суті, зокрема, в частині встановлення обставин щодо наявності чи відсутності права користування відповідача за спірним житловим приміщенням.
З таким висновком суд апеляційної інстанції не погодився, врахувавши наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Розумність строків розгляду справи судом є одним із принципів цивільного судочинства.
Європейський суд з прав людини зауважив, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватись з урахуванням обставин справи та таких критеріїв як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливості спору для заявника (FRYDLENDER v. FRANCE, № 30979/96, § 43, ЄСПЛ, від 20 червня 2000 року).
Вимога щодо дотримання розумного строку розгляду справи спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту, а відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.
Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.
Частиною першою ст. 251 ЦПК України передбачено перелік обов`язкових підстав для зупинення провадження, який є вичерпним.
Зокрема, відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
За пунктом 5 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 6 частини першої статті 251 цього Кодексу, до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.
Така підстава зупинення провадження застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав заявлених у цій справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.
Відповідні норми спрямовані, зокрема, на попередження ухвалення судових рішень, виходячи з доказів і встановлених на їх підставі обставин, які можуть бути спростованими рішенням у іншій справі, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Відповідно до висновків, зазначених у постанові Верховного Суду України № 6-1957цс16 від 01 лютого 2017 року, вирішуючи питання про зупинення провадження у справі, суд повинен враховувати, що зупинення провадження у цивільній справі з мотивів наявності іншої справи, може мати місце тільки в тому разі, коли лише в тій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав вимог у даній справі чи умов, від яких залежить можливість її розгляду, і з`ясувати, чи дійсно від наслідків розгляду зазначеної цивільної справи залежить прийняття рішення у цій цивільній справі.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 712/9704/22 (провадження № 61-12686св23) зазначив, що сама по собі взаємопов`язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду однієї справи до прийняття рішення в іншій справі. Підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення в ній має значення для справи, що розглядається, а саме неможливість її розгляду до вирішення іншої справи.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 357/10397/19 (провадження № 61-5752сво21) вказано, що метою зупинення провадження у справі, згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України, є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення. З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи. Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи. Разом із тим, необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Таким чином, для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду необхідно у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.
Необхідність у зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у цій справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.
Отже, підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення у цій справі має значення для цивільної справи, яка розглядається, а неможливість її розгляду до вирішення іншої справи.
З матеріалів справи вбачається, що у провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області перебуває на розгляді цивільна справа ЄУН № 359/7222/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей Бориспільської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, у якому позивач просив усунути перешкоди у користуванні житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що розташований на присадибній ділянці з кадастровим номером 3210500000:13:006:0100, шляхом виселення ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), малолітніх: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), з житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 2-6, 33-34).
Також встановлено, що у травні 2025 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшов позов, зареєстрований за ЄУН № 359/6100/25, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , треті особи: Служба у справах дітей Бориспільської міської ради, відділ реєстрації місця проживання виконавчого комітету Бориспільської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, в якому просила визнати за ОСОБА_2 та її малолітніми дітьми: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати Відділ реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Бориспільської міської ради скасувати зняття із зареєстрованого місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яке відбулось на підставі заяви ОСОБА_6 від 06 березня 2025 року; стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 солідарно судовий збір у розмірі 968, 96 грн, а також судові витрати позивача на професійну правничу допомогу (а.с. 78-79).
Ухвалою від 10 лютого 2026 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області виснував, що у цивільній справі № 359/6100/25 предметом позову є визнання права користування житловим приміщенням за ОСОБА_2 , яка також є відповідачем у цій справі, й суд вважав, що остаточне судове рішення у цивільній справі № 359/6100/25 безпосередньо вплине на подальший розгляд цієї справи по суті, зокрема, у частині встановлення обставин щодо наявності або відсутності права користування відповідача за спірним житловим приміщенням (а.с. 123-125).
При цьому, суд першої інстанції, не встановив і в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали не зазначив, у чому полягає об`єктивна неможливість розгляду цієї справи № 359/7222/25 до розгляду справи № 359/6100/25, а само по собі посилання місцевого суду на доцільність зупинення провадження є невмотивованим припущенням.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що сама по собі взаємопов`язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду однієї справи до прийняття рішення в іншій справі. Підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення в ній має значення для справи, що розглядається, а саме неможливість її розгляду до вирішення іншої справи.
Посилання заявника на висновок у постанові Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі № 922/2838/20 не є релевантним до обставин цієї справи, оскільки висновок суду в іншій справі, яка переглядалась судом касаційної інстанції здійснений у справі про розірвання договору оренди землі, укладеного між юридичними особами, зобов`язання повернути земельну ділянку комунальної форми власності до земель запасу міста.
Отже, оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, оскільки не містить мотивів необхідності зупинення провадження у справі як щодо об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 359/6100/25, так і щодо того, що зібрані у цій справі докази дійсно не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Відповідно до пункту 4 частини першої ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить висновку про те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до положень ст.ст. 353, 389 ЦПК України, оскаржувана ухвала районного суду про зупинення провадження у справі не віднесена процесуальним законом до переліку ухвал, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку після їх перегляду в апеляційному порядку.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2026 року - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною третьою ст. 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов