ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03 квітня 2026 року 	Справа № 280/9435/25 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника – адвоката Вельможко Анни Ігорівни (вул. Яценка, буд. 4-а, оф. 42, м. Запоріжжя, 69020), до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (вул. П`ятницька, буд. 83-А, м. Чернігів, 14005) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ), в особі представника – адвоката Вельможко Анни Ігорівни, до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі – відповідач, ГУ ПФУ в Чернігівській області), в якій позивачка просить суд:
визнати протиправними дії відповідача щодо незарахування до страхового стажу позивача періодів навчання з 01.09.1984 по 28.06.1986, з 27.05.1988 по 31.07.1991 та роботи з 21.03.1992 по 12.02.1998;
зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивача для обчислення розміру пенсії періоди навчання з 01.09.1984 по 28.06.1986, з 27.05.1988 по 31.07.1991 та період роботи з 21.03.1992 по 12.02.1998, у зв`язку із чим перерахувати розмір його пенсії з 19.08.2025.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що дії відповідача, щодо не зарахування до страхового стажу позивача періодів навчання та роботи, ґрунтуються на неспроможних мотивах і не відповідають критеріям правомірності, визначеним ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, тому є протиправними. Просить суд задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою від 29.10.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі, розгляд справи призначено без виклику сторін.
08.01.2026 засобами системи «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування відзиву посилається на те, що позивачу повідомлялося, що для зарахування до страхового стажу вказаних періодів навчання та роботи необхідно надати уточнюючі довідки з посиланням на первинні документи та довідки про реорганізацію, проте будь-які документи в матеріалах електронної пенсійної справи відсутні. В зв`язку з чим вважає, що спірні періоди були не зараховані законно та обґрунтовано. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Розглянувши наявні у справі матеріали, судом встановлено наступне.
22.09.2025 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії по 2-ій групі інвалідності загального захворювання, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).
За результатами розгляду звернення, за принципом єдиної черги завдань та єдиної черги спеціалістів, заяву позивача було розглянуто ГУ ПФУ в Чернігівській області та винесено рішення про призначення пенсії по 2-ій групі інвалідності загального захворювання, відповідно до Закону №1058-IV, з 19.08.2025, що підтверджується листом Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 21.10.2025 №0800-0205-8/134727.
Проте, до страхового стажу позивача не було зараховано:
- період навчання з 01.09.1984 по 26.06.1991 – оскільки період навчання згідно з дипломом НОМЕР_1 від 26.06.1991 перетинається з періодом проходження військової служби та становить більше 6 років;
- періоди роботи з 21.03.1992 по 12.02.1998 згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_2 від 13.12.1989 – оскільки запис не містить номер та дату наказу про звільнення.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам суд зазначає таке.
Згідно із ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом (01.01.2004), зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
За змістом статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі – Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв; до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі. 
Згідно із ст. 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).
Відповідно до пункту 1 зазначеного Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року затверджено Інструкцією Про порядок ведення трудових книжок працівників, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 (далі – Інструкція №58) 
Пунктом 1.1 Інструкції №58 також встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідно до пункту 2.2 Інструкції №58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. 
Згідно з пунктом 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Аналогічна за змістом норма містилась у п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка була затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 №162, яка діяла в Україні станом на дату заповнення трудової книжки позивача. 
При зверненні 13.06.2024 із заявою про попередній розрахунок пенсії позивачем було надано трудову книжку НОМЕР_2 , диплом НОМЕР_1 та військовий квиток НОМЕР_3 , про що свідчить розписка до заяви, ці документи знаходяться в матеріалах його електронної пенсійної справи.
У трудовій книжці позивача НОМЕР_2 міститься запис №3 про те, що 01.09.1984 позивача зараховано студентом Донецького політехнічного інституту, запис внесений на підставі наказу від 22.08.1984 №01-630. Запис № 4 містить інформацію про період служби в армії позивача з 29.06.1986 по 26.05.1988, який внесено згідно з військовим квитком. Далі в трудовій книжці міститься запис №5, внесений на підставі наказу 1647-03 від 26.06.1991 про те, що 31.07.1991 позивача відраховано з числа студентів у зв`язку із закінченням інституту. 
Період навчання позивача з 01.09.1984 по 31.07.1991 підтверджується також дипломом НОМЕР_1 від 26.06.1991. 
Пунктом 38 Положення про пільги для військовослужбовців, військовозобов`язаних, осіб, звільнених з військової служби у відставку, та їх сімей, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 17.02.1981 №193 передбачено, що за особами, призваними на військову службу в період навчання у навчальних закладах, при звільненні до запасу зберігається право бути зарахованими для продовження навчання у тому навчальному закладі та на тому курсі, де вони навчалися до призову на військову службу з призначенням стипендії з дня відновлення у навчальному закладі до результатів чергової екзаменаційної сесії. 
Військовим квитком від 29.06.1986 НОМЕР_3 підтверджується період строкової служби позивача з 29.06.1986 по 26.05.1988, який враховано відповідачем для призначення пенсії, про що свідчить розрахунок стажу. 
Оскільки період строкової служби позивача припадає на період його навчання, очевидно, що саме проходження військової служби призвело до збільшення строку навчання. 
Також є очевидним, що інститут, в якому навчався позивач, знаходиться на окупованій території, що унеможливлює (ускладнює) надання позивачем додаткових документів.
З огляду на це, відмова відповідача в зарахуванні до страхового стажу позивача періоду його навчання є формальною, та здійснена без урахування усіх індивідуальних обставин, адже з наданих позивачем документів вбачається, що після зарахування позивача на навчання до Донецького політехнічного інституту його було призвано на військову службу та при звільненні до запасу він продовжив навчання. 
Оскільки страховий стаж, за загальним правилом, враховується в одинарному розмірі, то правомірним буде зарахування періоду навчання, що не перетинається з військовою службою, а саме: з 01.09.1984 по 28.06.1986 та з 27.05.1988 по 31.07.1991.
Щодо не зарахування періоду роботи з 21.03.1992 по 12.02.1998 слід зазначити таке. 
Згідно із записом №8 трудової книжки НОМЕР_4 позивача з 21.03.1992 прийнято на посаду директора Спільного багатопрофільного науково-виробничого малого підприємства «АЛЄКС». Запис внесено на підставі протоколу зборів засновників №1 від 10.03.1992. 
Відповідно до запису №9 позивача 12.02.1998 звільнено з посади за власним бажанням. Записи чіткі, завірені підписом відповідальної особи та печаткою підприємства. 
Разом з тим, здійснений неналежним чином запис про звільнення без зазначення номеру наказу, не є тим недоліком, який може бути підставою для не зарахування стажу позивачу та як наслідок порушення його конституційного на належне пенсійне забезпечення. 
Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17, від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а викладено релевантні правові висновки, згідно із якими відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення; здійснений неналежним чином запис у трудовій книжці не є тим недоліком, який може мати наслідком порушення конституційного права позивача на пенсійне забезпечення; працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії. 
У постанові від 20.01.2021 у справі №588/647/17, Верховний Суд сформулював висновок про те, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
За позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці; неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком. 
Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання установою-страхувальником свого обов`язку щодо належного оформлення записів у трудових книжках працівників, а отже, відсутність номеру та дати наказу у записі при звільненні не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу періоду його роботи. 
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.12.2021 у справі №348/1249/17, від 11.10.2023 у справі №340/1454/21. 
Чинне законодавство не покладає на робітника відповідальність за ведення та заповнення трудової книжки, тому позивач не міг впливати на її заповнення. 
Відмова відповідача у зарахуванні спірних періодів до страхового стажу позивача несумісна з принципами верховенства права та належного урядування. 
У рішенні ЄСПЛ від 20.01.2021 у справі «Рисовський проти України» Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (пункт 70 цього рішення). 
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії», пункту 74). 
Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», пункту 58, «Ґаші проти Хорватії», №32457/05, пункту 40, «Трґо проти Хорватії», №35298/04, пункту 67). 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У постанові від 23.12.2021 у справі №480/4737/19 Верховний Суд зазначив, що ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбачених законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Проте, відповідач правомірність своїх дій належними та допустимими доказами не довів.
Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.
В зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору як особа з інвалідністю 2 групи, питання щодо його розподілу судом не вирішувалось.
Інші судові витрати позивачем до стягнення не заявлялись.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника – адвоката Вельможко Анни Ігорівни (вул. Яценка, буд. 4-а, оф. 42, м. Запоріжжя, 69020), до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (вул. П`ятницька, буд. 83-А, м. Чернігів, 14005) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, – задовольнити.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів навчання з 01.09.1984 по 28.06.1986, з 27.05.1988 по 31.07.1991 та роботи з 21.03.1992 по 12.02.1998. 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 для обчислення розміру пенсії періоди навчання з 01.09.1984 по 28.06.1986, з 27.05.1988 по 31.07.1991 та період роботи з 21.03.1992 по 12.02.1998, у зв`язку із чим перерахувати розмір його пенсії з 19.08.2025. 
Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення у повному обсязі складено та підписано «03» квітня 2026 року. 

Суддя Р.В. Кисіль