ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" лютого 2026 р. справа № 300/6054/25
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Микитюка Р.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі також ГУ ПФУ в Івано-Франківській області - відповідач), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі також - відповідач, ГУ ПФУ у Львівській області) про визнання протиправною відмову в призначені пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" викладену в листі від 31.07.2025 №092750013239; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити призначення, виплачувати в повному обсязі без обмеження граничного розміру та перераховувати пенсію за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-XII (в редакції Закону від 28.01.2005 №1789-XII) позивачу з 03.07.2025, із розрахунку 90% від сум місячного (чинного) заробітку, відповідно до довідки Івано-Франківської обласної прокуратури від 07.07.2025 №21-1906-25, без обмеження максимального розміру заробітної плати для розрахунку пенсії та проводити виплати призначеної пенсії за вислугу років в повному обсязі без обмеження максимального (граничного розміру) виплати пенсії за вислугу років та без обмежень і особливостей, встановлених Законом України №2148-VIII від 03.10.2017 та №1058-IV від 09.07.2003, а також Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" №3668-VI від 08.07.2011 та Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" №213-VIII від 02.03.2015, у тому числі без обмежень і особливостей, які можуть передбачатися законом для осіб з числа пенсіонерів, що працюють.
Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням ГУ ПФУ у Львівській області від 31.07.2025 №092750013239 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років в органах прокуратури. Згідно вказаного листа, страховий стаж позивача становить 23 роки 11 місяців 17 днів. Стаж роботи на прокурорських посадах 21 рік 10 місяців 29 днів, в тому числі 2 роки 29 днів навчання у юридичному вузі. Позивач вважає таку відмову протиправною.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду дану позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України та надано десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви (а.с.40-41).
Позивачем зазначений в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недолік усунуто у строк, встановлений судом, відтак ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.47-48). 
Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області скористалося правом на подання відзиву на позовну заяву. Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечила з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи (а.с.52-55). Вказала, що між позивачем та ГУ ПФУ в Івано-Франківській області жодних правовідносин не виникло, оскільки ГУ ПФУ в Івано-Франківській області не прийнято рішень та не вчинено дій чи допущено бездіяльності, що призвели б до порушення прав позивача, які потребували в судового захисту. Також зазначила, що ГУ ПФУ у Львівській області прийнято рішення за №092750013239 від 31.07.2025 про відмову у призначенні позивачу. Щодо позовних вимог в частині зобов`язання здійснити перерахунок та виплату без обмеження максимальним розміром позивачу пенсії, то зазначила, що така вимога є передчасною, оскільки заявлена на майбутнє. Просила суд в задоволенні позову відмовити.
Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області скористалося правом на подання відзиву на позовну заяву. Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечила з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи (а.с.59-61). Вказала, що на час виникнення спірних правовідносин є чинним Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII, який набрав чинності 15.07.2015. Питання щодо наявності у позивача права на пенсійне забезпечення як працівника прокуратури має вирішуватись у відповідності до приписів чинної на час звернення за призначенням пенсії за вислугу років в редакції ст. 86 Закону №1697. Зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону №1697 прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років, зокрема, в період 01 жовтня 2020 року і пізніше – 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років. На підставі наданих документів, стаж роботи позивача за вислугу років відповідно до трудової книжки на день звернення становить 23 роки 11 місяців 17 днів при необхідних 25, стаж роботи на посадах прокурорів 21 рік 10 місяців 29 днів (в т.ч. 02 роки 0 місяців 29 днів навчання у юридичному вузі). Враховуючи наведене, Головним управлінням прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" у зв`язку з відсутністю необхідного стажу вислуги років 25 років. Просила у задоволенні позову відмовити.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, встановив такі обставини.
03.07.2025 позивач звернувся до ГУ ПФУ в івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" (від 05.11.1991 в редакції Закону № 1789-XII від 28.01.2005) при наявності стажу роботи більше 20 років та розрахунку пенсії у розмірі 90% відсотків від заробітної плати, додавши до неї перелік необхідних для цього документів (а.с.15).
За результатами розгляду такої заяви, рішенням ГУ ПФУ у Львівській області № 092750013239 від 31.07.2025 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту до п.1 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру". У рішення зазначено, що відповідно до поданих документів, вислуга років заявника, що дає право на пенсію згідно із вищезазначеною нормою складає 23 роки 11 місяців 29 днів, що, на переконання відповідача, є недостатнім для визначення права на даний вид пенсійного забезпечення, позаяк такий стаж має становити не менше 25 років.
Не погоджуючись із рішенням відповідача щодо відмови в призначені пенсії, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Спірним питанням у даній ситуації є наявність права позивача на пенсію за вислугу років на момент його звернення із заявою за призначенням пенсії, за умови стажу роботи 23 роки 11 місяців 29 днів, на підставі ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 № 1789-ХІІ.
Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд виходив із такого.
Згідно пункту 6 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Частиною другою ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції від 5 листопада 1991 року, що діяла до 1 жовтня 2011 року) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 процентів від суми їхньої місячної заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 процентів місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.
Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" № 3668-VІ, який набрав чинності з 1 жовтня 2011 року, внесено зміни до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ від 05.11.1991, зокрема змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. Встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:
з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 15 років.
До вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.
Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 01 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права.
З 15.07.2015 набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014.
Пунктом 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень цього Закону визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про прокуратуру" №1789-XII від 05.11.1991, крім, зокрема, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1 цього закону.
Отже положення ч. 1 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-XII від 05.11.1991, які визначали умови та порядок призначення пенсії працівникам прокуратури втратили чинність з дня набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014, а саме з 15 липня 2015 року.
Станом на 03.07.2025 - час звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугою років діяли норми щодо призначення пенсії працівникам прокуратури, які визначені ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ від 14.10.2014, якими передбачено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 15 років.
Згідно ч. 6 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ від 14.10.2014 до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою.
Судом встановлено, що вислуга років позивача, що дає право на призначення пенсії за віком згідно ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" за період трудової діяльності останнього з 01.09.1999 по 03.07.2025 складає 23 роки 11 місяців 17 днів, а отже, виходячи з дії законів в часі на правовідносини, що виникли поширюється дія Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ від 14.10.2014, а не положення статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-XII від 05.11.1991, яка втратила свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.
Наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-XII від 05.11.1991 позивач пов`язує з тим, що вказана норма права діяла під час його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ від 14.10.2014, призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та відповідно зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, що свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, і прямо суперечить положенням Конституції України.
Суд вважає такі доводи позивача необґрунтованими, оскільки відповідно до положення ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII, якими визначено підстави для призначення пенсії працівникам прокуратури, станом на 03.07.2025 (момент звернення позивача до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років) позивач не мав передбаченої законом вислуги років - 25 років, тому відповідач у справі, який у спірних відносинах виступає у якості суб`єкта владних повноважень, правомірно відмовив позивачу у призначенні пенсії за вислугу років на підставі Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII, що у свою чергу свідчить про відсутність підстав для визнання дій щодо прийняття такого рішення суб`єкта владних повноважень протиправними.
При цьому, суд вважає за необхідним зазначити, що посилання позивача на те, що зміни в законодавстві, які звужують зміст та обсяг існуючих прав не повинні застосовуватися є безпідставним, оскільки у період дії статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 5 листопада 1991 року № 1789-XII у редакції від 26 липня 2001 року, що діяла до 30 вересня 2011 року, пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Станом на 30 вересня 2011 року у позивача був відсутній стаж роботи 20 років, а тому, у період дії статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 5 листопада 1991 року № 1789-XII у редакції від 26 липня 2001 року позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, у зв`язку з чим при прийнятті Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача.
Тобто твердження позивача про порушення відповідачем статті 22 Конституції України в цьому разі є безпідставним, оскільки, як наголошувалось судом вище, станом на час прийняття відповідних законодавчих актів позивач передбаченої законодавством вислуги не мав, а тому такі зміни не можуть свідчити про звуження змісту прав, які на той час мав позивач.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутні правові підстави для призначення позивачу пенсії за вислугою років згідно ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХІІ.
Аналогічна правова позиція із цього приводу викладена у постановах Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №310/7064/16-а, від 14.03.2019 у справі №333/3279/16-а, від 04.03.2020 у справі №265/6322/16-а та інших, висновки по яких згідно частини 5 статті 242 КАС України є обов`язковими для врахування судом.
Отже, відсутність підстав для призначення позивачу пенсії за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-XII від 05.11.1991 (в редакції Закону від 12.07.2001), як наслідок, позбавляє суд необхідності надання правової оцінки іншим складовим позовних вимог, зокрема щодо застосування розміру відсотків щомісячного заробітку, врахування складових заробітної плати, що враховуються при визначенні розміру пенсії.
Щодо доводів позивача про наявність у нього "законних сподівань" на призначення пенсії після набуття відповідного стажу роботи, то в цьому разі суд зазначає, що у справі "Суханов та Ільченко проти України" (рішення від 26.06.2014 року, п. 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися ст. 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте, не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.
Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, оскільки зазнали змін норми законодавства щодо призначення пенсій працівникам органів прокуратури, а також немає усталеної практики національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників. З огляду на це, у позивача немає "законних сподівань" на збільшення пенсії, які могли б підпадати під дію ст. 1 Першого протоколу.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.06.2014 року у справі "Великода проти України" Суд розглянув скаргу за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19.01.2010 року після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів. Суд дійшов висновку про відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.
Наразі суд вкотре зазначає, що Верховний Суд у своїх постановах від 18.03.2020 у справі №310/7064/16-а, від 14.03.2019 у справі №333/3279/16-а, від 14.02.2018 року у справі N 752/20817/16-а та від 21.02.2018 року у справі № 211/3177/17 вже висловлював правову позицію стосовно застосування ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-XII у редакції від 26.07.2001, що діяла до 30.09.2011, та яка, виходячи з такої позиції, до спірних правовідносин в даному випадку застосованою бути не може.
На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення відповідача за № 092750013239 від 31.07.2025 щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-XII не є обґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. Як наслідок, і наступна похідна позовна вимога щодо зобов`язання відповідача призначити і виплачувати позивачу пенсію у повному обсязі без обмеження граничного розміру виплати та перерахувати пенсію ОСОБА_1 за вислугу років з 03.07.2025 з розрахунку 90% від розміру заробітної плати на підставі відповідних довідок також не може бути задоволеною.
В силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та рішень, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
З урахуванням вимог ст. 139 КАС України сплачений при зверненні до суду судовий збір позивачу не присуджується. 
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ВИРІШИВ:
в задоволенні позову ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ - 20551088, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (код ЄДРПОУ - 13814885, вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016) про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій - відмовити. 
Сторонам рішення надіслати через підсистему "Електронний суд".
Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ "Мої справи".
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя  /підпис/  Микитюк Р.В.