УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 761/7767/23
провадження № 51-1154ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 09 січня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно 
ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
громадянина України,
уродженця м. Краматорська Донецької області,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258 - 3 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини 

Шевченківський районний суд м. Києва вироком від 09 січня 2024 року визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією належного йому на праві власності майна.

Зарахував у строк призначеного ОСОБА_4 покарання перебування його під вартою з розрахунку один день тримання під вартою відповідає одному дню позбавлення волі.

Ухвалив рахувати початок строку відбування покарання з 09 січня 2024 року.

Вирішив питання щодо процесуальних витрат.

За обставин, детально викладених у вироку суду, 07 квітня 2014 року на території Донецької області України створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі - ДНР), у складі якої створені незаконні озброєні підрозділи. Координація діяльності цієї терористичної організації, як і її фінансове, матеріальне забезпечення, у тому числі зброєю, боєприпасами, військовою технікою, здійснюється невстановленими на цей час представниками влади та Збройних сил Російської Федерації. Кінцевою метою створення та діяльності зазначеної терористичної організації, відповідно до злочинного плану, є повалення існуючого конституційного ладу та зміна меж території та державного кордону України шляхом незаконного створення псевдодержавного утворення в межах Донецької області, так званої ДНР.

На виконання плану функціонування терористичної організації ДНР до її діяльності залучено значну кількість громадян України, Російська Федерація та інших держав із числа радикально налаштованих громадян, зокрема колишніх та діючих військовослужбовців, співробітників правоохоронних органів, представників іноземних громадських організацій.

Упродовж квітня 2014 року, з метою реалізації злочинного плану, спрямованого на порушення територіальної цілісності України та зміну меж її території, вищевказаною терористичною організацією здійснено захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури на території Донецької області, у тому числі збройні напади на військові частини Збройних Сил України, які дислоковані в цій області.

Вказана терористична організація має: конкретних лідерів, які підтримують між собою тісні взаємозв`язки, чітку ієрархію та структуру, яка складається з політичного та силового блоків, керівники та учасники яких підпорядковуються лідерам організацій, а також розподіл функцій між її учасниками, на яких покладені відповідні обов`язки згідно з єдиним планом спільних злочинних дій.

Одним із основних завдань учасників вказаних терористичних організацій є зміна меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, вплив на прийняття рішень, вчинення та не вчинення дій органами державної влади України, шляхом застосування зброї, вчинення вибухів, підпалів та інших дій, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людини, заподіяння значної майнової шкоди та настання інших тяжких наслідків.

Таким чином ДНР є стійким об`єднанням з невизначеної кількості осіб (більше трьох), яка створена з метою здійснення терористичної діяльності, у межах якої здійснено розподіл функцій, встановлено правила поведінки, обов`язкові для цих осіб під час підготовки і вчинення терористичних актів, а тому, у відповідності до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», вона є терористичною організацією.

13 квітня 2014 року за поданням керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим із Головою Служби безпеки України, на території Донецької і Луганської областей розпочато проведення антитерористичної операції.
Через посилення сепаратистських виступів та захоплення державних установ на сході України, виконуючий обов`язки Президента України Указом від 14 квітня 2014 року № 405/2014 затвердив рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та Україною розпочато на території Донецької та Луганської областей широкомасштабну антитерористичну операцію із залученням Збройних Сил України та інших військових формувань.

В той же час, у червні 2016 року, точні дата та час в ході досудового розслідування не встановлені, громадянин України ОСОБА_4 , перебуваючи в штабі ГОТГ «Кольчуга» АК «ДНР» по вул. Щорса в м. Донецьку, більш точна адреса в ході досудового розслідування не встановлена, умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, вступив до збройного формування терористичної організації ДНР та фактично став її учасником, приєднався до 1 реактивного артилерійського взводу 3 реактивної артилерійської батареї реактивного артилерійського дивізіону ГОТГ « Кольчуга» 1 АК «ДНР » та проходив службу у військовій частині розташованій в АДРЕСА_1 , більш точна адреса в ході досудового розслідування не встановлена. З метою несення служби ОСОБА_4 був забезпечений особистою зброєю - автоматом АК-74, штик-ножем, каскою, бронежилетом та військовою формою.

У період з червня 2016 до червня 2017 у складі 1 реактивного артилерійського взводу 3 реактивної артилерійської батареї реактивного артилерійського дивізіону ГОТГ « Кольчуга» 1 АК «ДНР » ОСОБА_4 , приймав участь у чергуванні території підрозділу з використанням зброї, а також брав участь у командно-штабних навчаннях.

Київський апеляційний суд ухвалою від 25 грудня 2025 року вирок місцевого суду змінив і на підставі ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року) зарахував ОСОБА_4 у строк відбування покарання термін попереднього ув`язнення з 31 січня 2023 року до 25 грудня 2025 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У іншій частині вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи фактичні обставини справи, просить рішення судів попередніх інстанцій змінити у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість й призначити йому покарання із застосуванням приписів ст. 69 КК нижче від нижньої межі, у виді позбавлення волі на строк 5 років і без конфіскації майна.

На думку автора скарги, суд, призначаючи покарання у порушення вимог статей 50, 65 КК, не реалізував принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання і не урахував пом`якшують покарання обставини: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких обставин. 

Крім того, уважає, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги інші обставини, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину: відсутність тяжких наслідків, відсутність реальної майнової шкоди, ставлення засудженого до вчиненого, та те, що ОСОБА_4 не складав присягу «ДНР», паспорт Російської Федерації не отримував, не усвідомлював, що військове формування належить до терористичних, не був його активним учасником, не мав мети участі у протиправній діяльності, по закінченню контракту повернувся у м. Київ.

Касатор уважає, що зазначені ним обставини пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу захисника та оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом, а також правильність кваліфікації його дій Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність 
і обґрунтованість судових рішень в цій частині ніким не оскаржуються.

Доводи захисника, які фактично зводяться до оспорювання призначеного покарання, на думку колегії суддів Верховного Суду, є необґрунтованими з огляду на таке.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, 
а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень не тільки засудженим, а й іншими особами. 

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом його вибору. 

Верховний Суд неодноразово зазначав, що ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, однак з обов`язковим урахуванням меж, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду мають відповідати принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Відповідно до положень ст. 69 КК, Суд, умотивувавши своє рішення, може, крім передбачених цією статтею випадків, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. 

Однак, застосування положень ст. 69 КК можливе лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного. 

Касаційний суд у низці рішень пояснював, що це можливо, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч. 1 та/або ч. 2 ст. 66 КК, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі визначеного покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час та після його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. 

Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК при призначенні покарання, зобов'язаний не лише перерахувати обставини, що його пом'якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Як убачається із оскаржуваних судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, в повній мірі врахував: 1) обставини вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК, яке вчинено в умовах складної суспільно-політичної обстановки в Донецькій області та мало суттєвий вплив на охорону державної і громадської безпеки у цих регіонах держави; 2) ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії особливо тяжких злочинів; 3) суспільну небезпеку, яка полягає у порушенні безпечних умов життєдіяльності, безпеки життя, здоров`я, власності широкого та невизначеного кола осіб та безпеки інших цінностей суспільства; 4) особу винного, який не судимий, на обліку у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває; 5) відсутність обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Приймаючи зазначені вище обставини до уваги, суд дійшов висновку про можливість призначення покарання на немаксимальний строк, передбачений санкцією ч. 1 
ст. 258-3 КК.

При цьому доводи касаційної скарги про неврахування судами щирого каяття ОСОБА_4 є неспроможними, оскільки, із копій доданих до касаційної скарги судових рішень убачається, що засуджений не визнавав вини у вчиненому, тож судом, відповідно до вимог ст. 66 КК, таку обставину як щире каяття не було встановлено.

Також колегія суддівзвертає увагу, що згідно зі сталою судовою практикою під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.

Адвокат не навів у скарзі конкретні фактичні дані, які його підзахисний повідомив і які не було відомо органам досудового розслідування чи суду.

Таким чином, доводи касаційної скарги захисника про наявність обставини, яка пом`якшує покарання - активне сприяння розкриттю злочину, є необґрунтованими.

Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу є дискреційним повноваженням суду, яке було реалізовано, під час ухвалення вироку судом першої інстанції та постановлення ухвали судом апеляційної інстанції в цьому кримінальному провадженні. Правових підстав для застосування положень ст. 69 КК, як і підстав уважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через суворість, немає.

Суд звертає увагу, що приписи ст. 69 КК вимагають окрім іншогонаявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення для її застосування, що відсутнє у цьому кримінальному провадженні.

Не вбачаючи підстав для застосування ст. 69 КК, місцевий суд, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, дотримуючись забезпечення справедливої рівноваги між інтересами суспільства та інтересами конкретної людини, обґрунтовано взяв до уваги посилення тероризму в сучасному світі, необхідність забезпечення належної рівноваги між захистом інститутів демократії в інтересах суспільства і захистом прав окремої людини і урахував, що ОСОБА_4 , як громадянин України, цілком усвідомлював, що ДНР є стійким об`єднанням групи осіб з розподілом функцій та встановленням правил їх поведінки, яке діє на території України незаконно, а її учасники застосовують зброю, вчиняють терористичні акти, захоплення будівель органів державної влади та місцевого самоврядування, вбивства людей, вибухи, підпали та інші дії, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людей, завдають значної майнової шкоди та призводять до настання інших тяжких наслідків, з метою порушення громадської безпеки, залякування населення, провокації воєнного конфлікту, міжнародного ускладнення та впливу на прийняття рішень органами державної влади, місцевого самоврядування, а також чинять збройний опір, незаконну протидію та перешкоджають виконанню службових обов`язків співробітниками правоохоронних органів України та військовослужбовців Збройних Сил України.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам сторони захисту в частині призначеного ОСОБА_4  покарання, зваживши на обставини справи в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до засудженого положень ст. 69 КК та із зазначенням мотивів ухваленого рішення, обґрунтовано залишив вирок суду першої інстанції у цій частині без змін.

Оцінивши сукупність всіх обставин, ні суд першої інстанції, ні апеляційної не знайшли підстав для застосування положень ст. 69 КК. З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і колегія суддів касаційного суду.

У зв`язку з цим, призначене ОСОБА_4 покарання, на думку Верховного Суду, відповідає принципам законності, індивідуалізації, справедливості та співмірності. Підстав вважати його явно несправедливим унаслідок суворості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає. 

Щодо додаткового покарання.

У випадку, коли санкцією відповідної частини статті Особливої частини КК передбачено  альтернативу застосування або не застосування конфіскації майна, суд, визнаючи особу винуватою у вчиненні відповідного кримінального правопорушення, з урахуванням судового розсуду та дискреційних повноважень, має право призначити таке додаткове покарання, тож підстав для сумніву в постановлених судами попередніх інстанцій рішеннях у Верховного Суду не має.

Доводи касаційної скарги, що стосуються переоцінки фактичних обставин подій, дослідження доказів та їх достовірності, Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК.

Обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

На підставі викладеного, керуючись вказаною нормою, Верховний Суд 

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 09 січня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3