ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
01.04.2026	Справа № 910/15491/25	

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши матеріали справи
За позовом  ОСОБА_1 
до 1.  ОСОБА_2 
2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ліберо»
3.  ОСОБА_3 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Девелопмент»
про витребування майна з чужого незаконного володіння

Представники учасників справи:
від позивача: Голубок А.В.;
від відповідача 1: Мельничук І.В.;
від відповідача 2: не з`явився;
від відповідача 3: Мельничук І.В.;
від третьої особи: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
12.12.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ліберо» та ОСОБА_3 про витребування майна.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивача було протиправно позбавлено права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 99,9 кв.м, у зв`язку з чим наявні підстави для витребування спірної квартири від кінцевого набувача.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2025 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків позовної заяви.
У встановлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви, вказані судом в ухвалі від 17.12.2025.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.12.2025 відкрито провадження у справі №910/15491/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 22.01.2026, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.
19.01.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідачів 1, 3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачі заперечили проти задоволення позову, вказавши на його необгрунтованість. Крім того, відповідачі заявили про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.
У підготовчому засіданні 22.01.2026 суд постановив протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 11.02.2026.
11.02.2026 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.
У підготовчому засіданні 11.02.2026 суд постановив протокольну ухвалу про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Девелопмент», відклав підготовче засідання на 25.02.2026.
У підготовчому засіданні 25.02.2026 суд відмовив у задоволенні клопотання відповідачів 1 та 3 про закриття провадження у справі, постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 11.03.2026.
11.03.2026 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.
У судовому засіданні 11.03.2026 суд постановив протокольну ухвалу про відкладення судового засідання на 01.04.2026.
13.03.2026 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.
24.03.2026 до Господарського суду міста Києва від ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.03.2026 задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі №910/15491/25; накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , з реєстраційним номером об`єкту нерухомого майна: 33135928000 до набрання рішенням суду по даній справі законної сили; заборонено будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії у Державному реєстрі прав на нерухоме майно щодо квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 33135928000, до набрання рішенням суду по даній справі законної сили.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2026 задоволено заяву ОСОБА_1 про виправлення помилки в ухвалі Господарського суду міста Києва від 26.03.2026 про забезпечення позову у справі №910/15491/25.
У судове засідання 01.04.2026 з`явився представник позивача, надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
Представник відповідачів 1, 3 у судовому засіданні 01.04.2026 надав усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечив.
Представник відповідача 2 у судове засідання 01.04.2026 не з`явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином за адресою, вказаною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується інформацією з офіційного сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень (за ідентифікатором пошуку R067124336209).
Відзиву на позовну заяву відповідач 2 суду не подав.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Третя особа у судове засідання 01.04.2026 не з`явилась, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином за адресою, вказаною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується інформацією з офіційного сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень (за ідентифікатором пошуку R067124336250).
У судовому засіданні 01.04.2026 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення суду.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
01.12.2015 між Публічним акціонерним товариством «Банк народний капітал» (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.», яке в подальшому змінило найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Гарант Ойл Групп» (позичальник), був укладений Кредитний договір №53/15-К, відповідно до умов якого кредитор з 01.12.2015 відкриває позичальнику поновлювальну відкличну кредитну лінію, а саме надає останньому грошові кошти у загальній сумі 2500000,00 грн на поповнення обігових коштів, а позичальник зобов`язується повністю повернути кредитору отриманий кредит до 29.11.2016 та сплачувати 24% річних від суми кредиту у порядку, визначеному договором.
Пунктом 2.1 Кредитного договору №53/15-К від 01.12.2015 передбачено, що в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором сторони укладають договори іпотеки.
Згідно з п. 7.5 Кредитного договору №53/15-К від 01.12.2015 у разі порушення позичальником умов цього договору кредитор має право достроково розірвати цей договір, звернути стягнення на предмет застави та задовольнити за рахунок заставленого майна в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення, включаючи суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, збитки, іншу заборгованість, платежі та санкції, які передбачені та/або випливають з цього договору, а також втрати, пов`язані зі зверненням стягнення на заставлене майно.
На виконання вимог п. 2.1 Кредитного договору №53/15-К від 01.12.2015 між Публічним акціонерним товариством «Банк народний капітал» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено Договір іпотеки № 53/15-І.2 від 01.12.2015, згідно з яким іпотекодержатель має право у випадку невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» зобов`язань за Кредитним договором № 53/15-К від 01.12.2015 в повному обсязі, визначених у п. 1.1 кредитного договору, отримати задоволення за рахунок майна, заставленого іпотекодавцем, яке складається з трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 99,9 кв.м, загальною вартістю 2152000,00 грн.
Майно належить іпотекодавцю ( ОСОБА_1 ) на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: б/н, виданого 06.10.2008 Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у м. Києві на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 24.09.2008 № 1656-С/КІ. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві 04.04.2014 року, номер запису: 5234184. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 331359280000 (п. 1.8 Договору іпотеки № 53/15-І.2 від 01.12.2015).
Як вказує позивач у позовній заяві, співпраця по обох договорах, Кредитному договору № 53/15-к від 01.12.2015 та Договору іпотеки № 53/15-к від 01.12.2015, тривала аж до 19.01.2017 - до дати прийняття Правлінням Національного банку України рішення №34-рш/БТ «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БАНК НАРОДНИЙ КАПІТАЛ» до категорії неплатоспроможних», коли така співпраця була вимушено зупинена.
При цьому, на цю дату кредит позичальником - ТОВ «Гарант Ойл Групп» був вже частково погашений, а частина коштів, яка була спрямована/призначена на виплати по Кредитному договору №53/15-К від 01.12.2015, не зважаючи на Розпорядження №53/15 від 01.12.2015, яким позичальником надано беззаперечну згоду на списання коштів з поточного рахунку № НОМЕР_1 в АТ «НК БАНК» у рахунок погашення боргу по Кредитному договору (яке є додатком № 1 до Кредитного договору), була заблокована на поточному рахунку ТОВ «Гарант Ойл Групп»/позичальника з огляду на введення 19.01.2017 тимчасової адміністрації в банку рішенням №159 Правління Національного банку України «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «БАНК НАРОДНИЙ КАПІТАЛ».
07.03.2017 за наслідком прийняття Правлінням Національного банку України рішення №127-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «БАНК НАРОДНИЙ КАПІТАЛ» розпочалась процедура ліквідації банку, що унеможливило подальшу співпрацю банку та позичальника, в зв`язку з чим ТОВ «Гарант Ойл Групп» направив до банку вимогу про визнання його кредитором, на підставі чого вимоги ТОВ «Гарант Ойл Групп» було включено до 7 черги реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, що підтверджується листом банку від 24.09.2018 №10-16/274.
31.07.2018 між Публічним акціонерним товариством «Банк народний капітал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ліберо» укладений Договір відступлення права вимоги №2 за кредитними зобов`язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант Ойл Групп» перед банком за Кредитним договором №53/15-К від 01.12.2015.
У зв`язку з укладенням даного договору між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ліберо» укладені відповідні договори відступлення прав вимоги за Іпотечними договорами №53/15-І.1 та №53/15-І.2, відомості про що були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
07.11.2018 державним реєстратором КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Мутайламовим Шамілем Ахмедбашировичем було прийнято рішення №43919413 про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ліберо» шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
13.11.2018 державним реєстратором КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Мутайламовим Шамілем Ахмедбашировичем було прийнято рішення №44023833 про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Девелопмент» шляхом внесення квартири в статутний капітал товариства.
30.05.2019 державним реєстратором КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Прошкіним Олександром Васильовичем було прийнято рішення №47126160 про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_3 шляхом виведення квартири зі статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Девелопмент».
20.12.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карою Олександрою Олександрівною було прийнято рішення №70799448 про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 шляхом дарування квартири чоловіком - ОСОБА_3 своїй дружині - ОСОБА_2 на підставі Договору дарування квартири від 20.12.2023, зареєстрованого в реєстрі за № 8932.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, 28.09.2018 позивачкою державному реєстратору було подано заяву власника №139516549 про заборону вчинення дій; 10.10.2018 - було подано заяву власника №140899235 про заборону вчинення дій; 05.11.2018 - було подано заяву власника №144022057 про заборону вчинення дій.
Тобто, як вказує позивачка, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №43919413 та №44023833 є незаконними, оскільки суперечать ст. 10, 18, 24 та 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», так як 05.11.2018 позивачем було подано заяву власника про заборону вчинення реєстраційних дій, а також відповідно до Наказу Міністерства юстиції України №3461/5 від 06.11.2018, починаючи з 06.11.2018 та до закінчення тримісячного строку Державний реєстратор КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Мутайламов Шаміль Ахмедбавшировичне не мав законних підстав для здійснення будь-яких реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Крім того, позивачка вказує, що ОСОБА_3 набув право власності на квартиру під час дії арешту, накладеного ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 21.05.2019 по справі №758/12787/18, чим порушено приписи ст. 157 Цивільного процесуального кодексу України та ст. 10, 24 та 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Також, позивачка зазначає, що при зверненні стягнення на майно державному реєстратору не було подано повний перелік документів, який був необхідний для здійснення такої державної реєстрації (Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ліберо» повинно було подати державному реєстратору копію самого документу, який визначає порушення основного зобов`язання (повідомлення про порушення), але такого документу державному реєстратору подано не було, що є істотним порушенням процедури звернення стягнення на квартиру).
Крім того, як зазначає позивачка, при зверненні стягнення на майно державному реєстратору не було подано оцінку квартири АДРЕСА_2 .
Зважаючи на викладені обставини, звертаючись з даним позовом до суду, позивачка вказує, що звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2 відбулося протиправно 07.11.2018 (як з підстав, встановлених у справі №910/9464/22 , так і з підстав, наведених у позовній заяві у даній справі), у зв`язку з чим просить суд:
1) визнати недобросовісним набувачем Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ліберо» квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 331359280000), за наслідком допущення відповідачем 2 чисельних порушень при зверненні стягнення 07.11.2018 на цю квартиру, як на предмет іпотеки по Договору іпотеки №53/15-І.2 від 01.12.2015 шляхом реєстрації права власності на цю квартиру за відсутності у відповідача 2 права на набуття цього нерухомого майна, та під час дії заяви №144022057 від 05.11.2018 власника/позивача/ ОСОБА_1 про заборону вчинення дій щодо цієї квартири;
2) витребувати на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 - реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 33135928000) з незаконного володіння ОСОБА_2 , яка безвідплатно набула цей об`єкт нерухомого майна, та мала пересвідчитися у наявності права в ОСОБА_3 розпоряджатися даною квартирою;
3) витребувати на користь ОСОБА_1 перелічені у Акті приймання-передачі від 01.12.2015 до Договору іпотеки №53/15-І.2 від 01.12.2015 правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1 - реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 33135928000) у ОСОБА_3 , який недобросовісно отримав ці документи разом з квартирою АДРЕСА_2 у розпорядження як минулий учасник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Девелопмент».
19.01.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідачів 1, 3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачі заперечили проти задоволення позову, вказавши на його необгрунтованість. Крім того, відповідачі заявили про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.
Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (стаття 16 Цивільного кодексу України).
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).
За змістом ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 317 Цивільного кодексу України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ст. 319 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (пункт 3 частини 2 статті 331 Цивільного кодексу України).
Як встановив суд, на виконання вимог п. 2.1 Кредитного договору №53/15-К від 01.12.2015 між Публічним акціонерним товариством «Банк народний капітал» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено Договір іпотеки № 53/15-І.2 від 01.12.2015, згідно з яким іпотекодержатель має право у випадку невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» зобов`язань за Кредитним договором № 53/15-К від 01.12.2015 в повному обсязі, визначених у п. 1.1 кредитного договору, отримати задоволення за рахунок майна, заставленого іпотекодавцем, яке складається з трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , площею 99,9 кв.м, загальною вартістю 2152000,00 грн.
У подальшому відбулася низка реєстраційних дій внаслідок відчуження предмету іпотеки.
Зокрема, 07.11.2018 державним реєстратором КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Мутайламовим Шамілем Ахмедбашировичем було прийнято рішення №43919413 про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ліберо» шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Вже 13.11.2018 державним реєстратором КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Мутайламовим Шамілем Ахмедбашировичем було прийнято рішення №44023833 про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Девелопмент» шляхом внесення квартири в статутний капітал товариства.
Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державний реєстратор:
1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:
- відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом;
-відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав;
-відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах;
-наявність обтяжень прав на нерухоме майно;
-наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;
2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;
4) під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень.
Частиною 1 ст. 24 Закону України Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у відповідній редакції визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо, зокрема, наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.
Статтею 25 вказаного Закону проведення реєстраційних дій зупиняється на підставі рішення суду про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили, або на підставі заяви власника об`єкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій щодо власного об`єкта нерухомого майна.
Про зупинення реєстраційних дій на підставі рішення суду про заборону вчинення реєстраційних дій державний реєстратор невідкладно повідомляє власника об`єкта нерухомого майна.
У разі наявності зареєстрованих заяв на проведення реєстраційних дій державний реєстратор, який здійснює розгляд таких заяв, невідкладно повідомляє про зупинення реєстраційних дій відповідних заявників.
Рішення суду або заява власника об`єкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій реєструється у Державному реєстрі прав.
Державний реєстратор приймає рішення про відновлення реєстраційних дій на підставі рішення суду про скасування рішення суду, що було підставою для прийняття рішення про зупинення проведення реєстраційних дій, або на підставі заяви власника об`єкта нерухомого майна про відкликання власної заяви про заборону вчинення реєстраційних дій, зареєстрованих у Державному реєстрі прав.
Державний реєстратор також приймає рішення про відновлення реєстраційних дій, якщо власником об`єкта нерухомого майна, яким подано заяву про заборону вчинення реєстраційних дій, у строк, що не перевищує десяти робочих днів, не подано рішення суду про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили.
Про відновлення реєстраційних дій (крім відновлення реєстраційних дій на підставі заяви власника об`єкта нерухомого майна про відкликання власної заяви про заборону вчинення реєстраційних дій) державний реєстратор невідкладно повідомляє власника об`єкта нерухомого майна.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до картки прийому заяви №144022057 від 05.11.2018, яка подана ОСОБА_1 про заборону вчинення реєстраційних дій щодо квартири АДРЕСА_1 , була накладена заборона до 16.11.2018, про що міститься відповідна відмітка працівників Департаменту (центр) надання адміністративних послуг виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
Зі змісту картки прийому заяви № 144022057 від 05.11.2018 вбачається, що заява власника про заборону вчинення реєстраційних дій, подана ОСОБА_1 , отримана Департаментом (центром) надання адміністративних послуг виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та зареєстрована у базі даних про реєстрацію заяв і запитів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 05.11.2018 о 14:25:36 за реєстраційним номером №30989568.
Крім того, Наказом Міністерства юстиції України від 06.11.2018 №3461/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» тимчасово заблоковано доступ державному реєстратору комунального підприємства «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Мутайламову Шамілю Ахмедбашировичу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 місяці.
Згідно з пунктом 10 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 року №228 в редакції від 01.08.2018 (чинної на час прийняття оскаржуваних рішень про державну реєстрацію прав) Накази Мін`юсту, видані у межах повноважень, передбачених законом, обов`язкові для виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими державними адміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами.
Відповідно до п. 6 Порядку надання ідентифікаторів доступу до Єдиних та Державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 15.12.2015 року № 2586/5, в редакції від 09.10.2018 року (чинної на час прийняття оскаржуваних рішень про державну реєстрацію прав) тимчасове блокування та анулювання доступу до реєстрів у випадках, передбачених законом, здійснюється технічним адміністратором реєстрів на підставі рішення Міністерства юстиції України, його територіального органу, оформленого відповідно до законодавства.
Тимчасове блокування доступу користувача до відповідного реєстру здійснюється на строк, указаний у рішенні Міністерства юстиції України, його територіального органу. У разі якщо дата відновлення доступу користувачу припадає на вихідний або святковий день, відновлення такого доступу здійснюється на наступний робочий день.
З огляду на вищевикладене суд вважає обгрунтованими доводи позивачки, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №43919413 та № 44023833 є незаконними, оскільки 05.11.2018 позивачкою було подано заяву власника про заборону вчинення реєстраційних дій, а також відповідно до Наказу Міністерства юстиції України №3461/5 від 06.11.2018, починаючи з 06.11.2018 та до закінчення тримісячного строку державний реєстратор КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Мутайламов Шаміль Ахмедбавширович не мав законних підстав для здійснення будь-яких реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у тому числі щодо квартири АДРЕСА_1 , що суперечить ст. 10, 18, 24 та 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Крім того, судом встановлено, що ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 21.05.2019 у справі №758/12787/18 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ліберо», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харченко Л.В., за участю третіх осіб: ПАТ «Банк народний капітал», ТОВ «Гарант Ойл Групп», Голубок С.В. про визнання зобов`язань припиненими та зобов`язання вчинити дії, накладено арешт на 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки за Договором іпотеки № 53/15-І.2 від 01.12.2015, право вимоги по якому відступлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ліберо» на підставі Договору про відступлення прав вимоги від 31.07.2018 №2, до набрання рішенням суду у даній справі законної сили.
Відповідно до ч. 1 ст. 157 Цивільного процесуального кодексу України ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.
Як зазначалося вище, відповідно до вимог ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, проведення реєстраційних дій зупиняється на підставі рішення суду про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили, або на підставі заяви власника об`єкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій щодо власного об`єкта нерухомого майна.
Як вбачається з матеріалів справи, 30.05.2019 державним реєстратором КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Прошкіним О.В. прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №47126160 від 30.05.2019, яким право власності на спірну квартиру перереєстровано на ОСОБА_3 та внесено запис про право власності №31790660 від 30.05.2019.
Отже, реєстрація за ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру було здійснено під час дії арешту, накладеного ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 21.05.2019 у справі №758/12787/18, чим порушено приписи ст. 157 Цивільного процесуального кодексу України та ст. 10, 24 та 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 13.10.2021 у справі №758/12787/18 скасовані заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 21.05.2019 у справі №758/12787/18.
Постановою Київського апеляційного суду від 01.06.2022 ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 13.10.2021 у справі №758/12787/18 скасовано.
Постановою Верховного Суду від 09.10.2024 постанову Київського апеляційного суду від 01.06.2022 щодо перегляду ухвали Подільського районного суду міста Києва від 13.10.2021 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Як встановив вище суд, 20.12.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карою Олександрою Олександрівною було прийнято рішення №70799448 про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 шляхом дарування квартири чоловіком - ОСОБА_3 своїй дружині - ОСОБА_2 на підставі Договору дарування квартири від 20.12.2023, зареєстрованого в реєстрі за № 8932.
Тобто, реєстрація за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру було здійснено під час дії арешту, накладеного ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 21.05.2019 у справі №758/12787/18, чим порушено приписи ст. 157 Цивільного процесуального кодексу України.
У постанові від 11.03.2020 у справі №404/6619/17 Верховний Суд зазначив наступне: «відчуження об`єкта нерухомості під час дії арешту суду та заборони на його відчуження є протиправним, тобто таким, що порушує публічний порядок, незалежно від того, що інформація про арешт була відсутня у відповідному державному реєстрі».
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі №910/3907/18 (провадження №12-46гс19).
Відтак, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.
За змістом ст. 317 та 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.
У системі правових норм, що регулюють цивільно-правовий захист права власності, центральне місце займають норми, які передбачають такий речово-правовий спосіб захисту права, як витребування майна із чужого незаконного володіння - віндикація.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч. 1 ст. 387 Цивільного кодексу України).
Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
Тобто витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, зокрема, якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (було загублено, викрадено, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).
У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України. У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договором права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України залежить від того, у який спосіб майно вибуло із його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно із володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, зокрема, чи з волі власника майно вибуло із його володіння.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
При цьому в тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадженням №14-208цс18).
Метою позову про витребування майна з чужого володіння (незалежно від того, на підставі приписів яких із указаних статей Цивільного кодексу України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на таке майно (близькі за змістом висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц (пункт 89), від 07.11.2018 у справах №488/5027/14-ц (пункт 95) та №488/6211/14-ц (пункт 84), від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц (пункт 67), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 16.02.2021 у справі №910/2861/18 (пункт 100), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 146), від 14.12.2021 у справі №344/16879/15-ц).
У разі якщо об`єкти нерухомого майна не можуть бути витребувані від особи, яка незаконно заволоділа ними, зокрема, якщо вони відчужені добросовісному набувачу, який набув право власності на нього (стаття 330 Цивільного кодексу України), то колишній власник нерухомого майна вправі вимагати відшкодування його вартості (пункт 2 частини третьої статті 1212, частина друга статті 1213 Цивільного кодексу України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 зазначила, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №925/1351/19 наведено правовий висновок, за змістом якого для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна.
Зокрема, в пунктах 6.45, 6.46, 6.51, 6.53 зазначеної постанови від 02.11.2021, в якій було скасовано судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову про витребування нерухомого майна з володіння добросовісного набувача, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в разі, якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів статті 388 Цивільного кодексу України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.
Задовольняючи позов про витребування спірного нерухомого майна з підстав, передбачених статтею 388 Цивільного кодексу України, господарські суди попередніх інстанцій наведеного не врахували, поклавши на відповідача додатковий обов`язок, крім відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, перевіряти та аналізувати також обставини правомірності попередніх переходів майна, зокрема обставини вибуття майна з володіння позивача. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном.
Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 Цивільного кодексу України у поєднанні з приписами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.
У ч. 4 ст. 388 Цивільного кодексу України визначено, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Як встановив суд та це підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру на підставі Договору дарування квартири від 20.12.2023, - тобто набула майно безвідплатно.
При цьому, вона набула спірну квартиру під час дії арешту, накладеного ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 21.05.2019 у справі №758/12787/18, чим порушено приписи ст. 157 Цивільного процесуального кодексу України.
В свою чергу, з наведених вище та встановлених судом обставин справи вбачається, що ОСОБА_3 не мав права відчувати спірну кватиру на користь ОСОБА_2 , так як реєстрація за ним права власності на квартиру була здійснена під час дії арешту, накладеного ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 21.05.2019 у справі №758/12787/18, чим порушено приписи ст. 157 Цивільного процесуального кодексу України, та з порушення норм статей 10, 24 та 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем 2 та третьою особою було здійснено в період дії заяви власника про заборону вчинення реєстраційних дій, а також в період дії заборони державному реєстратору Мутайламову Шаміль Ахмедбавшировичу вчиняти будь-які реєстраційні дії у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Статтею 41 Конституції України та частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція)).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: (1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; (2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; (3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право власності із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній метівтручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Для того, щоб захід втручання у право мирного володіння майном узгоджувався з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мало встановити лише те, що набуття майна не відповідало певним вимогам закону. У кожному такому випадку слід також встановити, чи є легітимна мета відповідного втручання, яка випливає, зокрема, зі змісту абзацу другого вказаної статті, а також, чи є втручання у право мирного володіння майном за обставин конкретної справи пропорційним відповідній меті.
У цій справі спір щодо майна є між приватними особами.
З позовом про витребування квартири звернулася її власниця.
З огляду на гарантії захисту, які Конституція України й інші нормативні акти надають власникові майна, суд вважає, що легітимна мета у втручанні суду у право кінцевого набувача на мирне володіння квартирою існує.
Зважаючи на ті обставини, що у ОСОБА_3 не виникло права власності на спірну квартиру, він не мав законних підстав відчужувати цю квартиру на користь ОСОБА_2 (до того ж безвідплатно).
Відтак, позовна вимога щодо витребування цього майна з володіння кінцевого набувача на користь власника спірної квартири є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Таке задоволення є пропорційним меті захисту прав власника ( ОСОБА_1 ), а суд враховує відсутність встановлених обставин, які би могли впливати на право на повагу до приватного та сімейного життя кінцевого набувача квартири.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №206/4841/20.
Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові звернула увагу на те, що у випадку витребування квартири з володіння кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту.
Що стосується належного способу захисту в даному випадку, суд зазначає, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 95, 98, 121, 123), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114-116, 142-144), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 12 лютого 2020 року у справі № П/811/1640/17 (пункт 42), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц,від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 94)).
Позивач із дотриманням правил статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, із тих мотивів, що договір, рішення органу влади, певний документ, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив (від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99-100), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 5 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38-39), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 71, 76), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункти 55-57), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (пункти 120-121, 123-124), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункти 101, 103), від 5 жовтня 2021 року у справі № 910/18647/19 (пункти 9.32-9.33, 9.38), від 9 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (пункти 86-87), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153-154, 167-168), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункти 39, 42-44, 50), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункти 5.27, 5.36, 5.44, 5.46, 5.69, 6.5), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункти 9.65-9.66), від 15 лютого 2023 року у справі № 910/18214/19 (пункт 9.47)).
Як зазначено вище, для витребування майна закон не вимагає визнавати недійсними договори про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, визнавати незаконним та скасовувати рішення нотаріуса щодо реєстрації права власності за договором іпотеки, а також визнавати недійсним договір купівлі-продажу квартири кінцевому набувачеві.
Так само, вимоги, заявлені позивачем, про визнання недобросовісним набувачем Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ліберо» квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 331359280000) не є ефективним та належним способом захисту.
Вони не можуть бути окремими позовними вимогами, а фактично їх дослідження є встановлення судом обставин, на підставі яких приймається рішення про витребування майна на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України.
Отже, оскільки такі вимоги не підлягають розгляду у позовному провадженні як окремі та самостійні позовні вимоги, суд дійшов висновку закрити провадження у справі у вказаній частині позовних вимог.
Таким чином, зважаючи на встановлені вище обставини справи, суд дійшов висновку задовольнити позов ОСОБА_1 в частині витребування на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 33135928000), від ОСОБА_2 .
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
З огляду на вищевикладене, всі інші заявлені позивачем підстави позову не досліджуються судом, так як вони не мають значення для вирішення спору у даній справі з огляду на встановлені фактичні обставини справи, та суд дав вичерпну відповідь на всі питання, необхідні для вирішення питання про наявність підстав для витребування спірної квартири у кінцевого набувача.
Що стосується клопотання відповідачів 1, 3 про закриття провадження у справі, суд вважає його необгрунтованим, оскільки у справі №910/9464/22 був інший склад сторін, а також були заявлені вимоги до кожної сторони, відмінні від тих, які заявлені до кожної сторони у даній справі (враховуючи заяву про зміну предмета позову у справі №910/9464/22).
Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про витребування перелічених у Акті приймання-передачі від 01.12.2015 до Договору іпотеки №53/15-І.2 від 01.12.2015 правовстановлюючих документів на спірну квартиру, суд зазначає таке.
В Акті приймання-передачі оригіналів правовстановлюючих документів на зберігання від 01.12.2015, складеному між банком та ОСОБА_1 , вказано, що відповідно до Договору іпотеки № 53/15-І.2 від 01.12.2015 Іпотекодавець передає, а Іпотекодержатель приймає на відповідальне зберігання наступні оригінали правовстановлюючих документів:
- витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 20025762 від 04.04.2014 р., виданий Державним реєстратором Шпак Ю.В. Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві,
- технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 ,
- Свідоцтво про право власності індексний номер б/н від 06.10.2008р. видане Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
В свою чергу, з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (інформаційна довідка №436784742) вбачається, що право власності на спірну квартиру ОСОБА_3 зареєстрував на підставі протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Девелопмент», Акту №1 приймання-передачі частки в статутному капіталі товариства.
Позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами, що вказані оригіналі документів наявні наразі у ОСОБА_3 , з огляду на що у суду відсутні підстави задовольняти позовні вимоги про витребування оригіналів документів у відповідача 3.
Крім того, рішення суду про витребування спірної квартири у повній мірі захищає права позивача та є підставою для внесення державним реєстратором відповідних записів до Державного реєстру. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 231, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, 

ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити частково.
2. Витребувати від ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ; дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_3 ) квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 33135928000.
3. Закрити провадження у справі в частині позовних вимог про визнання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ліберо» недобросовісним набувачем.
4. В іншій частині позову відмовити.
5. Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ; дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_3 ) 25824 (двадцять п`ять тисяч вісімсот двадцять чотири) грн 00 коп.
6. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 10.04.2026.

Суддя О.М. Спичак