24.03.26
22-ц/812/540/26
Провадження № 22-ц/812/540/26 Головуючий суду першої інстанції Чернявської Я.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2026 року м. Миколаїв Справа № 488/4066/25
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Чернявської Я.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, 

В С Т А Н О В И В:

28 серпня 2025 року, засобами поштового зв`язку, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» (далі – ТОВ «ФК «Гелексі») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
Позов мотивований тим, що 10 червня 2021 року між ТОВ «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 був укладений договір позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії № 231209 в електронній формі. Надання клієнтом-позичальником відповіді про прийняття (акцепт) пропозиції, тобто пропозиції «ФК «Гелексі» укласти електронний договір позики (оферти) здійснюється в декілька кроків шляхом вчинення певних дій. Так, зміст пропозиції чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій її розміщено, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею, зокрема: - проставляння клієнтом чек-боксу з умовами договору позики згоден; - підтвердження даних банківської картки; - натискання кнопки Підтвердити заявку; - введення клієнтом коду-підпису у відповідне вікно на сторінці сервісу. 
Відповідно до змісту довідки наданої платіжним оператором, у результаті платіжної операції на картковий рахунок позичальника, було успішно перераховано кошти у сумі 5 000 грн.
На підставі зазначеного вище договору відповідачці надано грошові кошти в якості позики у сумі 5 000 грн, на умовах строковості, поворотності та оплатності. Відповідно до умов договору позики, стандартна процентна ставка становить 1.5 % в день, підвищена процентна ставка у випадку прострочення терміну платежу становить 3.0%. 
В наслідок невиконання відповідачкою своїх обов`язків за кредитним договором у неї виникла заборгованість перед позивачем, яка на дату подання позову складає 23 495 грн, з яких: 5 000 грн заборгованість за позикою; 18 495 грн, заборгованість по процентам за користування позикою.
Посилаючись на викладене, ТОВ «ФК «Гелексі» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 23 495 грн. 
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2025 року, з врахуванням ухвали про виправлення описки від 14 січня 2026 року, позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Гелексі» заборгованість за договором позики № 231209 від 10 червня 2021 року у розмірі 23 495 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Гелексі» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 423 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Гелексі» судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн. 
Рішення суду мотивовано тим, що договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу ним на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.
ОСОБА_1 , уклавши договір, не виконала взяті на себе зобов`язання, оскільки в передбачений договором строк не повернула грошові кошти (суму кредиту) та нараховані проценти за користування кредитом у повному обсязі, внаслідок цього виникла заборгованість.
Не погодившись з рішення суду, в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в частині нарахованих процентів.
Апеляційна скарга мотивована тим, що заявлені позивачем суми процентів до стягнення не ґрунтуються на умовах договору і наданому розрахунку. Іншого належного розрахунку, який би узгоджувався із матеріалами справи, умовами договору, позивач не надав.
Наданий розрахунок заборгованості є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідачів. 
Позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення.
Розмір нарахованих відсотків значно перевищує розмір заборгованості за кредитом.
Позивач спонукає позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для відповідачки умовах, які ОСОБА_1 не могла оцінити належно.
Заявлена позивачем до стягнення заборгованість, нараховані проценти у розмірі 23 495 грн не є співрозмірними сумі тіла кредиту у розмірі 5 000 грн.
Умова щодо автопролонгації є об`єктивно несправедливою до позичальника, оскільки в такому разі розмиваються поняття.
Крім того, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем) позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази що підтверджують факт звернення позичальника до відповідачки, щодо дострокового погашення суми заборгованості за кредитом.
ТОВ «ФК «Гелексі» надало відзив на апеляційну скаргу.
В своєму відзиві позивач зазначав, що скаржниця не заперечує факту отримання кредитних коштів та не надає доказів погашення заборгованості.
Довідка ТОВ «ФК «Елаєнс» містить ключовіреквізити (платник, отримувач за іменем, дата, сума, номер транзакції) і у сукупності з договором та розрахунком є належним доказом надходження коштів. 
Отже, грошові кошти було перераховано на картковий рахунок відповідачки. 
У випадку якщо відповідачка заперечує належність їй карти/рахунку чи призначення платежу, це є питанням доказування, яке відповідачка має підтвердити документально. 
Відповідачка у відзиві не надала жодного документа, який би доводив, що карта з наведеним у довідці маскуванням належить іншій особі або що перерахування здійснено з інших підстав.
Як вбачається із розрахунку заборгованості, до 18 червня 2021 року позичальниці нараховувались проценти, відповідно до пункту 1.5.2 за ставкою 1,1%. З 19 червня 2021 року (з початку прострочення зобов`язання) – проценти згідно пункту 1.7 за ставкою 3,0%
Позивач просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 10 червня 2021 року між ТОВ «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 був укладений договір позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії № 231209 в електронній формі, підписаний електронним ключем з використанням одноразового індикатора "g9w43z6v".
Відповідно до пункту 1.5.1 договору позичальнику надається позика в сумі 5 000 грн. Відповідно до пункту 1.5.3 договору строк повернення позики 19 червня 2021 року. Відповідно до пункту 1.5.2 договору плата за користування позикою встановлюється у вигляді фіксованих процентів та складає 1,1%.
Нарахування процентів за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою (пункт 1.9. Договору).
Плата за користування позикою за цим Договором встановлюється у вигляді процентів (надалі за текстом іменується – «процентна ставка за Договором в усіх відмінках») та складає 3.0% в день від загального розміру невідновлюваної кредитної лінії відповідно до пункту 1.9 Договору ( пункт 1. 7 Договору).
Відповідно до пункту 1.9 Договору загальний розмір невідновлюваної кредитної лінії за цим Договором складає 5 000 грн.
Строк дії Договору становить три роки з дати підписання Сторонами ( пункт 1.10 Договору).
Пунктом 3.3. Договору сторонами передбачено, що обчислення строку користування позикою та нарахування плати за користування позикою за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому плата за користування позикою нараховується з дня надання позики позичальнику до строку повернення позики/траншу, зазначеному в цьому Договорі та/або додаткових угод до нього включно.
Відповідно до інформаційної довідки, наданої ТОВ «ФК «Елаєнс», 10 червня 2021 року було перераховано кошти в сумі 5 000 грн за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 .
Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, ОСОБА_1 має заборгованість перед ТОВ «ФК «Гелексі» за договором позики від 10 червня 2021 року № 231209 в розмірі 23 495 грн, з яких: 5 000 грн - заборгованість за позикою; 18 495 грн - заборгованість за процентами.
Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ФК «Гелексі», суд першої інстанції виснував, що укладаючи договір позики сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, строк та умови на яких надається позика, що свідчить про наявність волі відповідачки для укладання такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Позикодавець виконав належним чином свої зобов`язання за договором, надавши позичальникові позику, в порядку передбаченому умовами договору, тоді як відповідачка взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконала, позичені кошти та проценти за користування цими коштами не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість, яка не спростована.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.
За правилом частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію".
Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Водночас одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію").
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію").
Згідно з частиною 6 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з статтею 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.
Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.
У цій справі судами встановлено, що оспорюваний договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. Так через особистий кабінет на веб-сайті ТОВ "ФК "Гелексі" подано заявку на отримання позики від імені ОСОБА_1 та підтверджено умови отримання позики шляхом натискання відповідної кнопки, після чого ТОВ "ФК "Гелексі" надіслало особі, яка звернулася за отриманням кредиту, за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який і використано для підтвердження підписання договору позики.
Як вбачається з матеріалів справи, 10 червня 2021 року між ТОВ «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 був укладений договір позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії № 231209 в електронній формі, підписаний електронним ключем з використанням одноразового індикатора "g9w43z6v".
Зазначений правочин вчинено відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» та вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відтак, доведеним є факт укладення між позивачем та відповідачкою договору позики від 10 червня 2021 року № 231209.
Відповідно до інформаційної довідки, наданої ТОВ «ФК «Елаєнс», 10 червня 2021 року було перераховано кошти в сумі 5 000 грн за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 .
Таким чином, кредитор свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачці кредит у розмірі, погодженому сторонами, що не оспорюється відповідачкою.
Стягнення процентів за користування кредитними коштами узгоджено сторонами в договорі позики.
Так, відповідно до пункту 1.5.2 договору плата за користування позикою встановлюється у вигляді фіксованих процентів та складає 1,1%.
Нарахування процентів за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою (пункт 1.9. Договору).
Плата за користування позикою за цим Договором встановлюється у вигляді процентів (надалі за текстом іменується – «процентна ставка за Договором в усіх відмінках») та складає 3.0% в день від загального розміру невідновлюваної кредитної лінії відповідно до пункту 1.9 Договору ( пункт 1. 7 Договору).
Відповідно до пункту 1.9 Договору загальний розмір невідновлюваної кредитної лінії за цим Договором складає 5 000 грн.
Строк дії Договору становить три роки з дати підписання Сторонами (пункт 1.10 Договору).
Пунктом 3.3. Договору сторонами передбачено, що обчислення строку користування позикою та нарахування плати за користування позикою за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому плата за користування позикою нараховується з дня надання позики позичальнику до строку повернення позики/траншу, зазначеному в цьому Договорі та/або додаткових угод до нього включно.
Отже, договором позики встановлено два види процентів за користування позиченими коштами.
Як встановлено з розрахунку заборгованості відповідачці, виходячи з наведених умов договору позики, до 18 червня 2021 року нараховувались проценти відповідно до пункту 1.5.2 за процентною ставкою 1.1%, а з 19 червня 2021 року (початок прострочення зобов`язання за зниженою процентною ставкою) нараховувались проценти за процентною ставкою 3.0% в межах строку кредитування, який визначено сторонами у три роки (пункт 1.10 Договору).
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). При цьому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України ( постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12) та від 31 жовтня 2018 року у справі справа № 202/4494/16-ц).
Тому у кредитора за договором позики від 10 червня 2021 року були підстави для нарахування процентів за користування позиченими коштами відповідно до умов договору. 
Позивач просить стягнути проценти, які нараховано станом на 16 жовтня 2021 року.
Доказів повернення відповідачкою суми позики та сплати процентів за користування кредитними грошима матеріали справи не містять.
Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що ОСОБА_1 взяті не себе зобов`язання не виконала, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму позики) не повернула, унаслідок чого виникла заборгованість.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки суми заборгованості за кредитом, а саме процентів за користування не повернутими кредитними коштами у розмірі, визначеному позикодавцем.
Доводи апеляційної скарги щодо не співмірності розміру процентів та розміру позичених коштів відхиляються апеляційним судом з огляду на таке.
Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Згідно із статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У справі, яка переглядається, позивач просить про стягнення з ОСОБА_1 23 495 грн заборгованості, яка складається з 5000 грн заборгованості за тілом кредиту та 18 495 грн процентів за користування кредитними коштами. 
Так, згідно з доводами апеляційної скарги розмір заборгованості по процентам не є співмірним з розміром заборгованості за позикою.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
За змістом частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2024 року у справі № 559/1622/19 вказав, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню.
Судом встановлено, що відповідачка свої зобов`язання за договором про надання кредиту не виконувала належним чином, не повернула отримані в кредит кошти та не сплатила проценти за користування кредитними коштами, внаслідок чого у неї виникла заборгованість перед позивачем.
Проценти за користування кредитними коштами нараховано з врахуванням розміру передбаченої договором процентної ставки та в межах строку дії Договору, передбаченими умовами договору, з врахуванням додаткових угод до цього договору.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 вказано, що потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
Оскільки відповідач не здійснював платежі на зменшення суми кредиту, тому проценти за користування кредитом були розраховані в основний період за ставкою 1,1%, а в спеціальний період ( тіло кредиту не сплачено) за ставкою 3.0% в межах строку дії договору. 
Таким чином, розрахунок заборгованості проведений з дотриманням узгоджених сторонами істотних умов договору та чинного законодавства, заборгованість по процентам за користування кредитом розрахована в межах строку дії кредитного договору, хоча фактично позивач просить стягнути заборгованість по процентам станом на 16 жовтня 2021 року.
Аргументи апеляційної скарги щодо несправедливих умов договору в частині розміру процентів за користування позиченими коштами з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів» є неприйнятними, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Виходячи з мети законодавчого захисту прав споживача як більш вразливої та незахищеної сторони у договорі (в якому одна сторона є фахівець, а інша - ні), закон має на меті захистити право споживача бути обізнаним з умовами договору, що укладається, на зрозумілій для нього мові, коротко і прозоро, без прихованих невигідних для нього наслідків та умов, з метою уникнення ситуації, коли для належного розуміння договору та його умов споживач мав би детально аналізувати об`ємний матеріал, і з метою уникнення викривлення дійсного волевиявлення позичальника-споживача.
Водночас, дані вимоги закону не мали на меті надати споживачу формальні підстави для подальшого невиконання умов договору або визнання укладеного договору недійсним. Споживач (позичальник) не звільнений від обов`язку бути добросовісним при укладенні договору, що означає повне з`ясування позичальником умов договору (тобто умов, на яких йому кредитор видасть кредитні кошти, і які наслідки він матиме для себе) до підписання договору і відповідно до отримання позичальником на підставі підписаного договору кредитних коштів, а не навпаки.
За умовами пунктів 8.8, 8.9 Договору позичальник, уклавши договір підтвердив, що він укладаючи Договір, усвідомлює та підтверджує, що умови Договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Позичальник підтверджує, що під час укладання Договору не знаходиться під впливом обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу тяжких обставин.
Відповідно до пункту 8.11.1 Договору позичальник, підписуючи договір, підтверджує, що інформація надана позикодавцем з дотриманням вимог законодавства про захист прав споживачів та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання.
Із змісту наведених пунктів укладеного між сторонами договору, вбачається, що відповідачка підтвердила отримання та ознайомлення з інформацією, передбаченою чинним законодавством України на дату укладення договору.
Розмір процентів за користування кредитними коштами та строки кредиту сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому в статті 627 ЦК України.
Таким чином, до підписання договору позичальнику була надана вся інформація про умови кредитування, які відповідають її інтересам, є розумними та справедливими.
Відповідачка, укладаючи кредитний договір, мав можливість самостійно обрати фінансову установу для отримання кредиту, оцінити запропоновані умови кредитування та зважити на можливість їх виконання з огляду на своє фінансове становище. 
За таких обставин відсутні підстави вважати, що у справі, яка переглядається, нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності.
У пункті 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
У пункті 5 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» вказано, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Отже, наведене передбачає право суду зменшити розмір заборгованості за тими процентами, які нараховуються як міра відповідальності за неналежне виконання позичальником обов`язку щодо своєчасного повернення отриманих у кредит грошових коштів.
Однак у спірному випадку позивач вимогу про стягнення процентів, що нараховуються за прострочення виконання грошових зобов`язань не заявляв, а лише просив, окрім тіла кредиту, стягнути проценти за правомірне користування кредитними коштами. Із вимогами про стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання відповідачкою умов договору позики на умовах невідновлюваної кредитної лінії позивач не звертався.
Отже, умови кредитного договору щодо розміру процентів за користування коштами та річної процентної ставки не можна вважати несправедливими, оскільки розмір процентів за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому статтею 627 ЦК України.
Колегія суддів звертає увагу на те, що враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, відповідачка мала можливість не вступати у кредитні відносини із ТОВ «ФК «Гелексі», якщо дійсно вважала встановлений розмір процентів за користування коштами несправедливими, натомість відповідачка погодилась зі своєї сторони на такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень.
Підписавши кредитний договір ОСОБА_1 засвідчила, що погодилася на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором. 
Також, треба звернути увагу, що не може бути застосовано до спірних правовідносин і частина 5 та частини 7 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", які зазначають, що якщо положення договору, яке визнано несправедливим, включаючи ціну договору, може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Отже, вказана норма законодавства передбачає наявність окремої вимоги споживача про визнання недійсною умови договору з підстав її несправедливості.
Позичальником не пред`явлено вимоги про визнання умов договору недійсними, в т.ч. щодо установлення розміру процентної ставки.
Посилання в апеляційній скарзі на підстави звільнення від сплати процентів на дію в Україні воєнного стану не підлягають задоволенню оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості обмежуються датою 16 жовтня 2021 року, тобто до введення такого стану.
З тих же підстав не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази що підтверджують факт звернення позичальника до відповідачки, щодо дострокового погашення суми заборгованості за кредитом, оскільки проценти стягуються станом на 16 жовтня 2021 року, а не достроково за весь період дії кредитного договору. 
Доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не є належним доказом, відхиляються апеляційним судом, оскільки розрахунок є деталізований, відображає рух коштів, узгоджується з договором та підтверджує конкретні суми основного боргу та процентів. 
За вимогами апеляційної скарги рішення суду першої інстанції оскаржується тільки в частині стягнення процентів, а тому в іншій частині законність і обґрунтованість цього рішення апеляційним судом не перевірялась.
З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалене з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та не можуть бути підставою для скасування судового рішення в оскаржуваній частині.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Згідно із підпунктом "в" пунктом 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк
Судді Т.М. Базовкіна
Ж.М.Яворська

Повне судове рішення складено 24 березня 2026 року.

.