КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/22672/21-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4511/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Ільєвої Т.Г., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут геоінформатики» до ОСОБА_1 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Карбон ЛТД», Товариство з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон», Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮС Імпорт Експорт», Товариство з обмеженою відповідальністю «Констеб ЛТД», Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Резерв», Товариство з обмеженою відповідальністю «Маренда», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович про витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання правочину недійсним, скасування рішень про державну реєстрацію та реєстраційних записів, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року представник ТОВ «Інститут геоінформатики» - Лябах О.О. звернувся до суду з вказаним позовом, на обґрунтування якого зазначав, що позивач є законним власником об`єкта нерухомості, а саме нежитлових приміщень площею 3000 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 секції 3-4, номер реєстраційної справи в реєстрі об`єктів нерухомого майна 911460380382 (надалі - майно) та набув право власності на нього на підставі протоколу № 70 загальних зборів засновників ТОВ «Карбон ЛТД» від 20.05.2016 року та акту приймання-передачі між ТОВ «Карбон ЛТД» та ТОВ «Інститут геоінформатики» від 20.05.2016 року. Зазначене право власності зареєстроване за позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Державним реєстратором-приватним нотаріусом Кударенко В.М. 27.05.2016 року.
ТОВ «Карбон ЛТД», від якого право власності перейшло до позивача, володів цим майном на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 28.09.2011 року у справі № 18/492-40/110-61/20, право власності було зареєстроване за ТОВ «Карбон ЛТД» в реєстрі речових прав на нерухоме майно Державним реєстратором-приватним нотаріусом Кударенко В.М. 17.05.2016 року.
Позивач зазначав, що факт законності вчинення цієї реєстраційної дії, також був предметом розгляду Окружного адміністративного суду м. Києва у справі
№ 826/7844/16 за позовом ТОВ «Денді-Карбон» до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., за результатами розгляду якої постановою від 27.10.2017 року в задоволенні позову ТОВ «Денді-Карбон» було відмовлено та підтверджено право власності ТОВ «Карбон ЛТД» на підставі рішення суду від 08.11.2011 р., у справі № 18/492-40/110-61/20, визнано законними вчинені ТОВ «Карбон ЛТД» реєстраційні дії.
Крім того, факт встановлення права власності за ТОВ «Карбон ЛТД», також встановлено Господарським судом м. Києва при розгляді справи
№ 5011-74/12502-2012, зокрема у рішенні від 03.04.2013 року.
Проте, 26.04.2016 року третя особа ТОВ «Денді-Карбон» незаконно зареєструвала за собою право власності на майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 24.03.2009 року, постанови Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2010 року, постанови Вищого господарського суду України від 17.05.2010 року у справі № 18/142-50/323, що стосуються обставин справи, які існували станом на 2009 рік, але на момент вчинення ТОВ «Денді-Карбон» зазначених вище реєстраційних дій вже не підтверджували право власності ТОВ «Денді-Карбон» на дане майно.
06.06.2016 року ТОВ «Денді-Карбон» було повторно незаконно зареєстровано за собою право власності на майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі зазначених вище судових рішень.
Проте, на момент здійснення цієї реєстраційної дії право власності на об`єкт нерухомості вже було зареєстровано за ТОВ «Карбон ЛТД», на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 28.09.2011 р. у справі № 18/492-40/110-61/20.
Крім того, на час здійснення зазначеної реєстраційної дії, 03.02.2016 р. Господарським судом м. Києва вже було винесено рішення у справі № 910/27203/15 за позовом ТОВ «Денді -Карбон» до ТОВ «Констеб ЛТД», ТОВ «Карбон ЛТД», ПАТ «КБ «Земельний капітал» про визнання права власності на спірне майно, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Денді-Карбон» відмовлено в повному обсязі.
Зазначене рішення Господарського суду м. Києва від 03.02.2016 р. у справі № 910/27203/15 було залишено без змін Постановою суду апеляційної інстанції від 27.02.2018 р.
В подальшому, 08.06.2016 в Державному реєстрі Іпотек була зареєстрована іпотека за ТОВ «ЮС Імпорт Експорт», що діяло від імені і за рахунок ТОВ «Констеб ЛТД», на підставі договору про іпотеку № 2096 від 08.06.2016 р. Цей договір визнано недійсним на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 07.08.2019 р. у справі № 910/11650/16.
27.03.2017 року в Державному реєстрі Іпотек була зареєстрована іпотека за ТОВ ВКФ «Резерв» на підставі іпотечного договору № 336 від 27.03.2017 р. Даний договір було визнано недійсним, відповідно до рішення Господарського суду м. Києва від 19.06.2018 р. у справі № 910/1485/18.
23.06.2017 року право власності на об`єкт нерухомості було зареєстровано за ТОВ ВКФ «Резерв» на підставі Договору іпотеки № 336 від 27.03.2016 р, визнаного недійсним, відповідно до рішення Господарського суду м. Києва від 19.06.2018 р. у справі № 910/1485/18.
21.07.2017 року у Державному реєстрі Іпотек була також зареєстрована іпотека за ТОВ «Маренда», на підставі іпотечного договору №1065 від 21.07.2017 р., укладеного на підставі вже визнаного недійсним договору іпотеки № 336, що відповідно не створив собою будь-яких наслідків для сторін цього правочину.
23.04.2018 року право власності на об`єкт нерухомості було незаконно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу № 475 від 23.04.2018 р. 
Вважав, що вказаний договір підлягає скасуванню, тому що був укладений на підставі договорів, які визнано недійсними, тому вони не можуть створювати для сторін жодних юридичних наслідків.
Вказані обставини послугували підставою для звернення до суду з даним позовом, згідно вимог якого просив:
визнати протиправним та скасувати запис про право власності № 14833126, внесений 03.06.2016 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.М. на підставі рішення про державну реєстрацію № 29919993;
визнати протиправним та скасувати запис про державну реєстрацію іпотеки № 14867676, внесений 08.06.2016 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рябих В.М., на підставі рішення про державну реєстрацію № 29953480;
визнати протиправним та скасувати запис про державну реєстрацію іпотеки № 19710408, внесений 27.03.2016 приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Вакуленко С.О., на підставі рішення про державну реєстрацію № 34525070;
визнати протиправним та скасувати запис про право власності № 21084587 внесений 23.06.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карташовою А.С. на підставі рішення про державну реєстрацію № 35845385;
визнати протиправним та скасувати запис про державну реєстрацію іпотеки № 21504615 внесений 21.07.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. на підставі рішення про державну реєстрацію №36255644;
визнати протиправним та скасувати запис про право власності № 25847516 внесений 23.04.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського, нотаріального округу Якуба Ю.А. на підставі рішення про державну реєстрацію № 40769571;
витребувати у відповідача ОСОБА_1 на користь позивача нежитлові приміщення площею 3000 м.кв, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 секції 3-4 (номер реєстраційної справи в реєстрі об`єктів нерухомого майна 911460380382);
визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23 квітня 2018 року між ТОВ «ВКФ «Резерв» та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якубою Ю. А. за реєстровим № 475;
визнати недійсним Іпотечний Договір від 21 липня 2017 року між ТОВ «Маренда» та ТОВ «ВКФ «Резерв», що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С. О. за реєстровим № 1065 (т. 1 а.с. 1-9).
27.07.2021 року від представника ТОВ «Констеб ЛТД» - Утіралової А.М. надійшли пояснення - заперечення проти позову, в яких вказувала, що позовні вимоги ТОВ «Інститут геоінформатики» не ґрунтуються на обставинах (фактах) та не підтверджуються належними доказами. Зазначала, що у справі № 910/11650/16 набравшими законної сили судовими рішеннями було встановлено, що станом на час укладення спірного іпотечного договору ТОВ «Інститут геоінформатики» не був власником спірних приміщень, а остання інформація про зміну права власності на спірне майно згідно з Державним реєстром речових прав датована 23.04.2018 року коли власником було зареєстровано ОСОБА_1 . Рішенням Київського апеляційного господарського суду від 18 січня 2020 року у справі № 18/142-50/323, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 17 травня 2010 року визнано за ТОВ «Денді-Карбон» право власності на частину нежитлових приміщень з 3 та 4 секції загальною площею 3 000 кв.м. та знаходяться в домоволодінні АДРЕСА_1 , отже позивач не вправі стверджувати про незаконність вибуття об`єкта з його права власності, а також вимагати скасування державної реєстрації такого та витребування майна у останнього набувача. При цьому, позивачем подано чотири однакових позову до суду першої інстанції, що свідчить про зловживання позивачем правами з метою маніпуляції автоматизованим розподілом справи (т. 1 а.с. 202-208).
29.07.2021 року до суду надійшов відзив на позов від ОСОБА_1 , в якому та поданих письмових поясненнях відповідач просила відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи, що вимоги позивача являються безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, так як саме відповідач є належним власником спірного нерухомого майна, право власності на яке виникло з моменту державної реєстрації, а саме з 23.04.2018 року. Зазначала, що у справі № 18/142-50/323 рішенням Київського апеляційного господарського суду від 18 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 17 травня 2010 року визнано за ТОВ «Денді-Карбон» право власності на спірний об`єкт нерухомості, отже в подальшому набуття права власності на вказаний об`єкт відповідачкою є правомірним. Крім того, відповідачка ОСОБА_1 набула право на спірний об`єкт в порядку виконання судового рішення - судового наказу № 910/15915/17 Господарського суду м. Києва в межах процедури виконавчого провадження ВП № НОМЕР_6, отже з огляду на положення ч. 2 ст. 388 ЦК України вказане майно не може бути витребувано у ОСОБА_1 як добросовісного набувача, оскільки були відсутні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно будь-які записи про реєстрацію прав (обтяжень) за позивачем станом на час набуття відповідачкою власності. У справі № 910/11650/16 набравшими законної сили судовими рішеннями було встановлено, що ТОВ «Інститут геоінформатики» не був власником спірних приміщень, а остання інформація про зміну права власності на спірне майно згідно з Державним реєстром речових прав датована 23.04.2018 року коли власником було зареєстровано ОСОБА_1 . З цих підстав вважала такими, що не підлягають задоволенню вимоги про визнання договору недійсним, а у позивача відсутне право на витребування вказаного майна (т. 2 а.с. 1-9 т. 12 а.с. 142-148).
29.07.2021 року до суду надійшли пояснення від представника ТОВ «МАРЕНДА» - адвоката Трушева О.П., в яких останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначав, що ТОВ «Інститут геоінформатики» не був власником спірних приміщень, вказані приміщення продані в порядку виконання набравшого законної сили судового рішення у справі № 910/15915/17. А відтак вказане майно не може бути витребувано у добросовісного набувача з огляду на ч. 2 ст. 388 ЦК України (т. 2 а.с. 58-63).
29.07.2021 року до суду надійшли пояснення від представника ТОВ «ЮС Імпорт Експорт» - Якименка А.Г., в яких представник останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог (т. 2 а.с. 117-121).
29.07.2021 року до суду надійшли пояснення від представника ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «Резерв» - адвоката Пільх А.В., в яких останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначав, що ТОВ «Інститут геоінформатики» не був власником спірних приміщень, станом на час укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу спірних приміщень від 23 квітня 2018 року ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «Резерв» був зареєстрованим власником нерухомості та набуття ОСОБА_1 прав власності є правомірним. Позивачем подано чотири однакових позову, що свідчить про зловживання правами з метою маніпуляції автоматизованим розподілом справи (т. 2 а.с. 220-224).
29.07.2021 року до суду надійшли пояснення від ТОВ «Денді-Карбон», в яких представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначав, що позивачем подано чотири однакових позову, що свідчить про зловживання правами з метою маніпуляції автоматизованим розподілом справи. У справі № 910/11650/16 набравшими законної сили судовими рішеннями було встановлено, що станом на час укладення спірного іпотечного договору ТОВ «Інститут геоінформатики» не був власником спірних приміщень. А договір купівлі-продажу від 27 травня 2005 року, який позивач просив визнати дійсним є нікчемним, тому в іншій справі у задоволенні цих позовних вимог позивача було відмовлено (т. 3 а.с. 1-11)
02.08.2021 року до суду надійшли пояснення ТОВ «Карбон ЛТД» на позовну заяву, в яких представник просив задовольнити позовні вимоги (т. 3 а.с. 134-139).
02.08.2021 до суду надійшла відповідь ТОВ «Інститут геоінформатики» на відзив ОСОБА_1 , в якому представник вказав, що наведені доводи відповідача у відзиві суперечать фактичним обставинам справи та не мають бути прийняті судом при постановленні судового рішення (т. 3 а.с. 177-180).
02.08.2021 року до суду надійшли заперечення ТОВ «Інститут геоінформатики» на пояснення ТОВ «ЮС Імпорт Експорт», в якому представник вказав на безпідставність доводів, що викладені у поясненнях та просив задовольнити позовні вимоги (т. 3 а.с. 189-191).
17.11.2021 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності (т. 3 а.с. 236-238).
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2025 року позов ТОВ «Інститут геоінформатики» до ОСОБА_1 , треті особи: ТОВ «Карбон ЛТД», ТОВ «Денді-Карбон», ТОВ «ЮС Імпорт Експорт», ТОВ «Констеб ЛТД», ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «Резерв», ТОВ «Маренда», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба В.М. про витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання правочину недійсним, скасування рішень про державну реєстрацію та реєстраційних записів - задоволено частково. 
Витребувано у ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інститут геоінформатики» нежитлові приміщення площею 3000 кв м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 секції 3-4 (номер реєстраційної справи в реєстрі об`єктів нерухомого майна 911460380382).
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інститут геоінформатики» судовий збір у розмірі 11 312, 12 грн та 681, 00 грн.
В іншій частині вимог - відмовлено (т. 14 а.с. 221-247).
Не погодившись з рішенням районного суду, 13 листопада 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Логвиненко Є.В. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовної вимоги про витребування у ОСОБА_1 спірних нежитлових приміщень (т. 15 а.с. 1-14).
На обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що оскаржуване рішення є незаконним в частині задоволення позовної вимоги про витребування у ОСОБА_1 на користь позивача нежитлових приміщення площею 3000 м.кв, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 секції 3-4 (номер реєстраційної справи в реєстрі об`єктів нерухомого майна 911460380382)».
Вказувала, що позивач неодноразово вдавався до зловживань процесуальними правами, на які судом першої інстанції не було вжито заходів, передбачених цивільним процесуальним законодавством. Зловживання процесуальними правами, що полягають у маніпуляції автоматизованим розподілом справ між суддями. Звертала увагу суду на той факт, що позивачем у період часу з 26.04.2021 по 29.04.2021 було подано до Печерського районного суду м. Києва чотири абсолютно однакові позовні заяви, які мали один і той самий предмет, суб`єктний склад та підстави позовів, тобто є тотожними та, згідно автоматизованого розподілу справ, перебували на розгляді аналогічні справи (окрім справи, що розглядається). Маніпуляція автоматизованим розподілом справ полягає у тому, що особа, подаючи аналогічні позовні заяви (в межах юрисдикції одного суду) без додержання вимог ст.ст. 174, 175, 176 ЦПК України та з урахуванням положень ст.185 ЦПК України, щодо залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків, отримує право вибору головуючого судді у справі, тим самим нівелюючи основоположні принципи цивільного судочинства. Також, зловживання процесуальними правами полягали у системній несплаті судового збору Позивачем.
Вказувала на невиконання судом вимог п.8 ст.257 ЦПК України щодо обов`язку суду залишити позов без розгляду у зв`язку із неналежною сплатою судового збору. Так, ціна позову у розмірі 754 141, 00 грн. Позивач визначив у клопотанні про усунення недоліків позовної заяви від 06.07.2021 р. (та додав до нього докази сплати судового збору частинами у розмірі 18 160 грн. - за вимоги немайнового характеру та 11 312 грн. - за вимоги майнового характеру. При цьому, одне з платіжних доручень, а саме № 43 від 01.06.2021 року на суму 13 620 гривень, 
у розділі «Призначення платежу» містить вказівку на те, що судовий збір сплачено у справі № 757/22453/21-ц, тобто у справі, яка знаходилася на розгляді у судді Соколова О.М. та була повернута без розгляду 15.06.2021. Після повернення без розгляду матеріалів справи № 757/22453/21-ц, Позивачем вказане платіжне доручення було додано у якості доказів сплати судового збору у справі, що наразі розглядається. Відповідно до ч.5 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за повторно подані позови, що раніше були залишені без розгляду, судовий збір сплачується на загальних підставах. Відтак, Позивачем незаконно було додано, а судом безпідставно враховано у якості сплати судового збору платіжне доручення про сплату судового збору в іншій справі (№ 757/22453/21-ц), позовна заява якої була повернута без розгляду. Таким чином, при відкритті провадження судом порушено норми ч.ч.1, 2 ст.185 ЦПК України та не залишено позов без руху, оскільки позивачем в порушення ст.ст.175-177 ЦПК не сплачено судовий збір та в наступному порушено норми ч.8 ст.257 ЦПК України та не залишено позов без розгляду. 
Судом не дотримано вимоги ч.2 ст. 176 ЦПК України щодо визначення ціни позову, що відповідає дійсній вартості спірного майна. Позивачем заявлена вимога майнового характеру, яка полягає у наступному: витребувати у ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інститут геоінформатики» нежитлові приміщення. У клопотанні про усунення недоліків позовної заяви від 06.07.2021 р. позивачем було визначено ціну позову у розмірі 754 141, 00 грн. Відповідач неодноразово звертав увагу суду, що визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна з огляду на подані Відповідачем докази, а саме: довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості, унікальнийреєстраційний номер 201-20240306-00074-49172 від 06 березня 2024 року, згідно якої ринкова вартість спірного нерухомого майна становить 188 050 092,11 грн. та заявляв клопотання про призначення судової експертизи від 20.03.2024, а саме: оціночно-будівельної експертизи, спрямованої на визначення ринкової вартості нерухомого майна, з метою визначення розміру судового збору, який підлягає сплаті Позивачем. Однак, судом першої інстанції безпідставно взято до уваги позицію Позивача щодо визначення розміру ціни позову (754 141, 00 грн.) виходячи із ціни спірного майна, визначеної у правочині - Договорі купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А. датою укладення 23.04.2018 року, яка встановлена на підставі звіту про оцінку майна, виданого ФОП ОСОБА_2 23.01.2018 року,тобто більш ніж за три роки до дати звернення Позивачем до суду.
Судом першої інстанції безпідставно не застосовано ч. 4 ст. 82 ЦПК України щодо звільнення від доказування та не застосовано судову преюдицію щодо наступних обставин, які мають важливе значення для розгляду даної справи.Зокрема, факту відсутності набуття права власності на спірне нерухоме майно ТОВ «Інститут геоінформатики» станом на 08.06.2016 року у зв`язку із тим, що нікчемний правочин (Договір купівлі-продажу від 27 травня 2005 р.) не створив юридичних наслідків; факту нікчемності правочину (Договору купівлі- продажу від 27 серпня 2005 р.) який, відповідно, не створив подальших юридичних наслідків для сторони такого правочину - ТОВ «КАРБОН ЛТД» щодо подальшого розпорядження майном.
Судом першої інстанції не дотримано основних засад (принципів) цивільного судочинства, передбачених цивільним процесуальним законодавством. Не дотримано принципу диспозитивності та змагальності сторін (ч. 3 ст. 2 ЦПК України), а саме: розгляд справи по суті у новому складі суду (суддею Ільєвою Т.Г.) відбувався без участі третіх осіб та їх представників: ТОВ «ЮС Імпорт Експорт», ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «Резерв», ТОВ «Маренда», приватний нотаріус Верба В.М. При цьому, треті особи: ТОВ «ЮС Імпорт Експорт», приватний нотаріус Верба В.М. не були повідомлено належним чином про судове засідання, яке відбулося 14.10.25р.; не було враховано та безпідставно відмовлено у задоволенні заяви представника ТОВ «Маренда» адвоката Омельченко Г.Г. від 13.10.2025 про відкладення слухання справи, призначеної на 14.10.25 р. у зв`язку із участю в інших судових засіданнях на цю дату у Дніпропетровській області, призначених до розгляду раніше.
Суд першої інстанції визнав встановленою обставиною наявність у позивача права власності на спірний об`єкт нерухомого майна з огляду на наявність судових рішень у справі № 18/492-40/110-61/20 від 28 вересня 2011 року та у справі № 826/7844/16 від 27.10.2017. Вважала, що зазначений висновок суду є таким, що не відповідає обставинам справи та вимогам діючого законодавства. Вказані судові рішення безпосередньо не стосуються визнання/підтвердження набуття права власності на спірне нерухоме майно Позивачем, оскільки були ухвалені без участі позивача та не стосувалися його прав та обов`язків(а стосувалися третьої особи - ТОВ «Карбон ЛТД», яка не є позивачем у даній справі). Позивач не міг набути право власності на майно від сторони нікчемного правочину - Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.08.2005 року, укладеного між ТОВ «Констеб ЛТД» та ТОВ «Денді-Карбон», за яким переведено права покупця на ТОВ «Карбон ЛТД». Оскільки зазначений правочин є нікчемним (нотаріально не посвідчений, не визнаний судом дійсним, не проведена державна реєстрація правочину), він не створює юридичних наслідків, відповідно відсутні правові підстави стверджувати про перехід права власності на спірне нерухоме майно за цим правочином до ТОВ «Карбон ЛТД», та, відповідно можливість подальшого розпорядження зазначеним майном, як складовою частиною права власності шляхом внесення до статутного капіталу ТОВ «Інститут Геоінформатики».
Вважала, що підставою виникнення права власності на спірне нерухоме майно у ТОВ «Карбон ЛТД» є не судове рішення у справі №18/492-40/110-61/20, а саме Договіркупівлі-продажу нерухомого майна від 27.08.2005 року, який з оглядуна норми діючого законодавства є нікчемним, у зв`язку із чим не породжує будь-якихправ та обов`язків для сторін цього правочину, у тому числі й до сторони, на яку булопереведено права та обов`язки за таким договором.
Разом з тим, висновок про відсутність факту набуття права власності ТОВ «ІНСТИТУТ ГЕОІНФОРМАТИКИ» на спірне нерухоме майно зроблено судом у судових рішеннях у справах: № 910/11650/16 (рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/11650/16 від 07.08.2019 року набуло законної сили після перегляду апеляційною (Постанова Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2019) та касаційною інстанцією (Постанова Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду 04.02.2020).
Суд першої інстанції визнав встановленою обставиною факт недобросовісності набувача спірного нерухомого майна - ОСОБА_1 , яка на погляд відповідача є недоведеною, та такою, що не відповідає фактичним обставинам справи. 
Спірне майно було придбано за відплатним правочиномшляхом укладення 23.04.2018 року Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А., відповідно до якого продавцем майна виступало товариство: ТОВ КВФ «Резерв».
Пунктом 3 зазначеного договору встановлено наступне: «Це нерухоме майно належить «ПРОДАВЦЮ» на підставі іпотечного договору, посвідченого 27.03.2017 року Вакуленко С.О., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу за реєстром № 336, право власності зареєстровано 23.06.2017 року Карташовою А.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно номером 21084587.
Таким чином, спірне майно придбане Відповідачем у ТОВ КВФ «Резерв» 23.04.2018 року, яким останній володів на підставі іпотечного договору від 27.03.2017 року № 336.
Звертала увагу суду на той факт, що на час укладення Договорукупівлі-продажу (23.04.2018) іпотечний договір від 27.03.2017 року № 336 був чинним, а рішення Господарського суду м. Києва у справі № 910/1485/18 про визнання недійним іпотечного договору № 336 від 27.03.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Резерв» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» було постановлено 19.06.2018, а набуло законної сили 03.09.2018 року, тобто набагато пізніше часу укладення Договору купівлі продажу спірного нерухомого майна ОСОБА_1 від 23.04.2018 року.
Факт відсутності обізнаності щодо наявності судової справи № 910/1485/18 (в межах якої оскаржувався іпотечний договір від 27.03.2017 року № 336) з боку ОСОБА_1 підтверджується тим, що остання жодним чином не була залучена до участі у цієї справі, та не мала відношення до юридичних осіб, що обули сторонами вказаного судового процесу, а саме: ТОВ «Денді-Карбон» та/або ТОВ «Резерв» (не входила до складу органів управління, не була власником корпоративних прав). 
Перебування ОСОБА_1 на посаді керівника ТОВ «ЮС Імпорт Експорт» та ТОВ «Маренда» не підтверджує факт обізнаності відповідача щодо наявності судової справи № 910/1485/18, оскільки зазначені товариства не входили до складу учасників даної справи та не були залучені до неї будь-яким іншим чином.
Судом першої інстанції не зазначено будь-яких достовірних даних про те, яким чином в який спосіб та коли Відповідач повинен був дізнатися про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно.
Суд першої інстанції визнав встановленою обставиною факт перебування на посаді директора ТОВ «Денді Карбон» ОСОБА_3 , та пов`язаною з цим фактом обізнаністю останньої про судові справи за участю вказаного підприємства.
Зазначений факт не відповідає дійсності оскільки з 17 травня 2013 року ТОВ «Денді Карбон» перебуває у стані банкрутства, що підтверджується наданими поясненнями ліквідатора ТОВ «Денді Карбон». Відповідно, представництво інтересів ТОВ «Денді Карбон» на час проведення процедури банкрутства у судових та інших органах здійснював арбітражний керуючий, а в подальшому ліквідатор ТОВ «Денді Карбон».
Окрім того, відповідно до Ухвали Господарського суду міста Києва від 10.09.2013 року у справі № 910/9004/13 керівником ТОВ «Денді Карбон» була ОСОБА_4 , яку було зобов`язано вказаною Ухвалою передати розпоряднику майна арбітражному керуючому Стоян М.М. бухгалтерську та іншу документацію ТОВ «Денді Карбон».
Суд першої інстанції повинен був дослідити факт незаконності позбавлення Позивача майна та підтвердити зазначені обставини належними та допустимими доказами. Однак, виходячи із матеріалів справи позивач був позбавлений права власностіна майно у законний спосіб.
Судом неправильно застосована ст. 261 ЦК України щодо визначення початку перебігу позовної давності, оскільки позивач дізнався про порушення свого права, як власника майна, а саме про припинення державної реєстрації права власності за Позивачем з 10.06.2016 року, при цьому фактично позивач не володів зазначеним майном з моменту його придбання за актом приймання-передачі від 20.05.2016, а подав позов про витребування майна до відповідача 23.04.2021 року (тобто зі спливом майже 5-ти річного терміну), тому, позовна заява пред`явлена поза межами строків позовної давності.
Судом першої інстанції не з`ясовано та не надана правова оцінка наступним обставинам, на які вказувала Відповідач, а саме невідповідності опису майна, набутого ТОВ «Констеб ЛТД» на підставі рішення суду у справі №18/492-40/110-61/20 майну, яке було передане до складу статутного капіталу Позивача.
Так, ТОВ «Карбон ЛТД» набув право власності на спірне майно відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2011 у справі №18/492-40/11061/20, яким ухвалено: «Визнати право власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" на нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1 , що складає 42/100 частин у будівлі за адресою АДРЕСА_1 ».
Таким чином, ТОВ «КАРБОН ЛТД» набув право власності на 42/100 частини у будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з нежилих приміщень 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м., що є спільною частковою власністю із визначенням відповідної частки у правовстановлюючому документі.
Однак, подальша передача ТОВ «КАРБОН ЛТД» до статутного капіталу ТОВ «ІНСТИТУТ ГЕОІНФОРМАТИКИ» не 42/100 частини у будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , а окреме майно - нежитлові приміщення 3 та 4 секції загальною площею 3000 кв.м, на праві приватної власності (а не спільної часткової власності) відповідно до Акту приймання -передачі від 20.05.2016 року (Додаток1 до Позовної заяви) не відповідає набутому майну на підставі судового рішення. Жодних дій щодо поділу (виділу) зазначеного нерухомого майна в окремий об`єкт нерухомості ТОВ «КАРБОН ЛТД» здійснено не було.
З метою надання правової оцінки зазначеним обставинам, судом першої інстанції у складі судді Підпалого В.В. ухвалою від 18.09.2024 року було витребувано з Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» матеріали інвентаризаційної справи щодо нежитлової будівлі, розташованої за адресою:  АДРЕСА_1 . Однак при винесенні рішення по справі судом у складі судді Івлєвої Т.Г. зазначені документи досліджені не були, відповідні висновки щодо зазначених фактів у судовому рішенні не знайшли своє відображення.
Зазначені факти додатково спростовують висновок суду стосовно законності набуття права власності на спірне нерухоме майно Позивачем, що позбавляє останнього правової підстави на витребування цього майна у Відповідача (т. 15 а.с. 1-14).
31 грудня 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ТОВ «Інститут геоінформатики» - Лисенко І.К., в якому остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення (т. 15 а.с. 102-111).
31 грудня 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ТОВ «Констеб ЛТД» в якому представник Утіралова А.М. просила скасувати рішення районного суду в оскаржуваній частині та ухвалити нове про відмову в задоволенні цій частини позову (т. 15 а.с. 123-132).

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Логвиненко Є.В., представник ТОВ КВФ «Резерв» - адвокат Дуднік Л.О., представник ТОВ «Констеб ЛТД», керівник цього товариства - Утіралова А.М., представник ТОВ «Маренда» - адвокат Омельченко Г.Г., кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги і просили скаргу задовольнити рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні цій частини позову. Представник ТОВ «Інститут геоінформатики» - адвокат Лисенко І.К., представник ТОВ «КАРБОН ЛТД», керівник цього товариства - Ксьондзик Т.В. заперечували проти скарги і просили її відхилити, оскаржуване рішення районного суду залишити без змін.
Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, були сповіщені судовими повістками-повідомленнями на зазначені ними адреси, у тому числі адреси електронної пошти та через «Електронний суд» із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Так третя особа ТОВ «ЮС Імпорт Експорт» про розгляд справи апеляційним судом 26 лютого 2026 року і 02 квітня 2026 року було сповіщено 23 грудня 2025 року і 27 лютого 2026 року, відповідно, до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. Факт належного повідомлення відповідача ОСОБА_1 підтвердила в суді її представник - адвокат Логвиненко Є.В., про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Повідомлення приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Верба В.М. повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця проживання(перебування) від вказаної особи до суду не надходили (т. 15 а.с. 93-101, 164-175, 182-190, 196-197). 
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що 30 травня 1994 року між Фондом державного майна України та Товариством покупців інституту бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України був укладений договір купівлі-продажу державного майна - цілісного майнового комплексу Інституту бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1, на земельній ділянці 0,25 га. Договір був посвідчений Гарбузовим В.Г., державним нотаріусом сімнадцятої державної нотаріальної контори 30.05.1994 та зареєстрований в реєстрі за № 2с825.
Згідно з протоколом № 4 від 07.07.1994 року зборів товариства покупців Інституту бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України, 07 липня 1994 р. були прийняті рішення створити товариство з обмеженою відповідальністю «Карбон ЛТД» на базі викупленого товариством покупців цілісного майнового комплексу Інституту бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України; головою зборів товариства (Президента) обрати ОСОБА_5 , генеральним директором обрати ОСОБА_6
Згідно з Актом прийому-передачі майна цілісного майнового комплексу від 13.07.1994 року, укладеного між Фондом державного майна України та Товариством покупців інституту бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України, цілісний майновий комплекс Інституту бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України за адресою: АДРЕСА_1, було передано від Фонду державного майна України до Товариства покупців інституту бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України.
У відповідності до Свідоцтва про власність від 13.07.1994 року, реєстраційний номер П-321, виданого Фондом державного майна України, Товариство покупців інституту бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України стало власником цілісного майнового комплексу Інституту бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України за адресою АДРЕСА_1.
22.07.1994 року було зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальністю «Карбон ЛТД».
02 вересня 1994 року між Інститутом бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України, в особі ректора ОСОБА_5, та ТОВ «Карбон ЛТД», в особі генерального директора Якимчука Н.А., було укладено Акт прийому-передачі будівлі по АДРЕСА_1 , згідно з яким Інститут бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України передав, а ТОВ «Карбон ЛТД» прийняло будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 7 240 кв. м.
Таким чином, у ТОВ «Карбон ЛТД» виникло право власності на цілісний майновий комплекс Інституту бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України, в тому числі на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 7 240 кв. м., розташований на земельній ділянці площею 0,25 га, що встановлено рішенням Господарського суду м. Києва від 04.02.2011 у справі № 61/23, яке набрало законної сили.
У жовтні 1994 року між ТОВ «Карбон ЛТД», від імені якого діяв Президент (Голова зборів учасників) Нагорнюк Б.В., Українсько-Італійським спільним підприємством «Денді» та Українсько-Італійським спільним підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Венето» був підписаний Установчий Договір про створення та діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон». Відповідно до п.13 Установчого Договору ТОВ "Карбон ЛТД" вносить в якості внеску до статутного фонду ТОВ "Денді-Карбон" нежиле приміщення загальною площею 3000 кв. м., що складається з 3-ї й 4-ї секцій споруди в будинку АДРЕСА_1 , який знаходиться на праві власності у Товариства згідно договору купівлі-продажу.
14 липня 1995 року між ТОВ "Карбон ЛТД" та ТОВ "Денді-Карбон" укладено акт прийому-передачі, згідно з яким нежитлове приміщення 3 та 4 секції загальною площею 3000 кв. м. по АДРЕСА_1 було передане від ТОВ "Карбон ЛТД" до ТОВ "Денді-Карбон".
Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та наявними в ній доказами та встановлені набравшим законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2011 року у справі № 18/492-40/110-61/20, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.11.2011 року та постановою Вищого господарського суду України від 31.01.2012 року.
Проте, рішенням господарського суду міста Києва від 15.10.2014 року заяву ТОВ "Констеб ЛТД" про перегляд рішення господарського суду міста Києва від 28.09.2011 року задоволено, рішення господарського суду міста Києва від 28.09.2011 року у справі № 18/492-40/110-61/20 скасовано, в позові ТОВ "Констеб ЛТД" до ТОВ "Денді-Карбон" відмовлено, в позові третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ТОВ "Карбон ЛТД" відмовлено, стягнуто з ТОВ "Карбон ЛТД" 7 076,09 грн. судового збору.
Поряд з цим, постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 року у справі № 18/492-40/110-61/20 рішення господарського суду міста Києва від 15.10.2014 скасовано, в задоволенні заяви ТОВ "Констеб ЛТД" про перегляд рішення господарського суду міста Києва від 28.09.2011 відмовлено. Рішення господарського суду міста Києва від 28.09.2011 залишено без змін. Стягнуто з ТОВ "Констеб ЛТД" та ТОВ "Денді-Карбон" на користь ТОВ "Карбон ЛТД" по 3 538,05 судового збору за розгляд справи апеляційним судом.
Постановою Вищого господарського суду України від 09 червня 2015 року у справі № 18/492-40/110-61/20, постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 року залишено без змін.
Крім того, рішенням господарського суду міста Києва від 04 лютого 2011 року у справі № 61/23 визнано право власності за ТОВ "Карбон ЛТД" на нежиле (адміністративне) приміщення, яке складається з трьох блоків №№ 290, 390, 490 по 200 кв. м. кожний (загальна площа 600 кв. м.), розташованих на дев`ятому поверсі будівлі за адресою: АДРЕСА_1, право власності на які до цього було зареєстроване за ТОВ "Олімп-96". Визнано недійсним свідоцтво про право власності серії НП № 010001840 , видане ТОВ "Олімп-96", яке посвідчує, що нежиле приміщення (блоки №№ 290 , 390 , 490 ) площею 617.100 (591.90) кв. м., яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1, літера А, належить ТОВ "Олімп-96"на праві колективної власності та зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за реєстровим № 230-П від 20 липня 1999 року.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12 квітня 2011 року рішення господарського суду міста Києва від 04 лютого 2011 року скасовано, у позові відмовлено повністю.
Однак постановою Вищого господарського суду України від 19 липня 2011 року у справі № 61/23 постанову Київського апеляційного господарського суду від 12 квітня 2011 року у справі №61/23 скасовано, а рішення господарського суду міста Києва від 04 лютого 2011 року у справи №61/23 залишено без змін.
Вищезазначеним рішенням Господарського суду міста Києва № 18/492-40/110-61/20 від 28.09.2011 року, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.11.2011 року та Постановою Вищого господарського суду України від 31.01.2012 року позов Третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору ТОВ «Карбон ЛТД» задоволено повністю, а саме: переведено на ТОВ «Карбон ЛТД» права та обов`язки покупця за Договором купівлі-продажу, що був укладений між ТОВ «Денді-Карбон» та ТОВ «Констеб ЛТД» та визнано право власності за ТОВ «Карбон ЛТД» на нежилі приміщення в 3-й та 4-й секції загальною площею 3 000 кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1 , що складає 42/100 частин у будівлі за адресою АДРЕСА_1.
Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко Вірою Миколаївною прийнято рішення від 17.05.2016 року індексний номер 29624420 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно з яким за ТОВ "Карбон-ЛТД" зареєстровано права власності на нерухоме майно - нежитлові приміщення 3 та 4 секцій, загальною площею 3000,00 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі даного рішення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зроблено запис №14530668 про право власності ТОВ "Карбон-ЛТД" на вказане нерухоме майно; дата державної реєстрації: 13.05.2016 року. Підставою виникнення права власності зазначено: рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2011 року, постанова Київського апеляційного господарського суду від 08.11.2011 року, постанова Вищого господарського суду України від 31.01.2012 року.
В подальшому, законність такої реєстрації була підтверджена постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.10.2017 року у справі № 826/7844/16, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2017 року та постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 26.06.2018 року.
На підставі протоколу № 70 загальних зборів засновників ТОВ «Карбон ЛТД» від 20.05.2016р. та акту приймання-передачі між ТОВ «Карбон ЛТД» та ТОВ «Інститут геоінформатики» від 20.05.2016 р., право власності на зазначені нежилі приміщення перейшли до ТОВ «Інститут геоінформатики». Вказане право власності було зареєстроване за позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Державним реєстратором-приватним нотаріусом Кударенко Вірою Миколаївною 27 травня 2016 року, номер рішення 29782851 (т. 1 а.с. 66 зворот).
Проте, рішенням господарського суду м. Києва від 24 березня 2009 року у справі №18/142-50/323 визнано за ТОВ "Денді-Карбон" право власності на нежитлові приміщення 3 та 4 секцій, загальною площею 3000 кв.м., що знаходяться у АДРЕСА_1. Стягнуто з ТОВ "Констеб ЛТД" на користь ТОВ "Денді-Карбон" витрати по сплаті держмита в розмірі 42,50 грн. та 59 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Стягнуто з ТОВ "Карбон ЛТД" на користь ТОВ "Денді-Карбон" витрати по сплаті держмита в розмірі 42,50 грн. та 59 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18 січня 2010 року у справі №18/142-50/323 апеляційну скаргу ТОВ "Карбон ЛТД" задоволено частково. Рішення Господарського суду м. Києва від 24 березня 2009 року у справі № 18/142-50/323 змінено, виклавши пункти 1, 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції: "1. Позов задовольнити частково. 2. Визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" право власності на частину нежитлових приміщень, які складаються з 3 та 4 секції загальною площею 3000м2, та знаходяться в домоволодінні АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення залишити без змін."
Постановою Вищого господарського суду України від 17 травня 2010 року у справі №18/142-50/323, рішення господарського суду м. Києва від 24 березня 2009 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18 січня 2010 року залишено без змін.
26 квітня 2016 року третя особа ТОВ «Денді-Карбон», на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 24.03.2009 року у справі № 18/142-50/323, зміненим постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2010 року та залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 17.05.2010 року, зареєструвала за собою право власності на зазначені нежилі приміщення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с.67 зворот - 68).
06 червня 2016 року ТОВ «Денді-Карбон», на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2009, було повторно зареєстровано за собою право власності на майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на підставі зазначених вище судових рішень (т. 1 а.с.66 - 67).
Таким чином, 26 квітня 2016 року третя особа ТОВ «Денді-Карбон», на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 24.03.2009 року у справі № 18/142-50/323, зміненим постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2010 року та залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 17.05.2010 року, зареєструвала за собою право власності на зазначені нежилі приміщення 3 та 4 секцій, загальною площею 3000,00 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Проте, 17травня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. прийнято рішенняіз здійснення реєстраційної дії індексний номер 29624420 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно з яким за ТОВ "Карбон-ЛТД" зареєстровано права власності на нерухоме майно - нежитлові приміщення 3 та 4 секцій, загальною площею 3000,00 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2011 року у справі № 18/492-40/110-61/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.11.2011 року, постановою Вищого господарського суду України від 31.01.2012 року.
Отже, відповідно до викладеного вище, наявні два судові рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2009 року у справі № 18/142-50/323 та від 28.09.2011 року у справі № 18/492-40/110-61/20, які не скасовані вище стоячими інстанціями та набрали чинності у встановленому законодавством порядку, про визнання права власності на одне й теж саме майно, а саме: нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1 , за різними особами - ТОВ «Денді-Карбон» та ТОВ «Карбон-ЛТД».
Такі фактичні обставини були встановлені, зокрема, у рішенні Господарського суду м. Києва від 03 лютого 2016 року у справі № 910/27203/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2018 року. 

08.06.2016 року між ТОВ «Денді-Карбон» та ТОВ «ЮС Імпорт Експорт», яке діяло від свого імені за рахунок ТОВ «Констеб ЛТД», було укладено іпотечний договір, за умовами якого боржник передав нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. в АДРЕСА_1 в іпотеку ТОВ «ЮС Імпорт Експорт» в рахунок забезпечення виконання договору безпроцентної позики.
27.03.2017 року між ТОВ ВКФ «Резерв» та ТОВ «Денді-Карбон» укладено іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за № 336, відповідно до умов якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодацем зобов`язань за договором безпроцентної позики від 24.03.2017, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодацем нежитлові приміщення 3 (третьої) та 4 (четвертої) секції загальною площею 3 000,00 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 
23.06.2017 року право власності на об`єкт нерухомості було зареєстровано за ТОВ ВКФ «Резерв», на підставі Договору іпотеки № 336 від 27.03.2017(т. 1 а.с. 66).
21.07.2017 року у Державному реєстрі Іпотек була також зареєстрована іпотека за ТОВ «Маренда», укладеного на підставі договору іпотеки № 1065.
23 квітня 2018 року між ТОВ Комерційно-Виробничої Фірми «Резерв» (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) був укладений договір купівлі-продажу нежитлових приміщень 3 та 4 секцій загальною площею 3000,00 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А. та зареєстровано в реєстрі за № 475 (т. 1 а.с. 64 т. 2 а.с. 19-20).
За пунктом 3 вказаного Договору від 23 квітня 2018 року, це нерухоме майно належить Продавцю (ТОВ КВФ «Резерв») на підставі іпотечного договору, посвідченого 27.03.2017 року Вакуленко С.О., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу за реєстром № 336, право власності зареєстровано23.06.2017 року Карташовою А.С., приватним нотаріусом Київського МНО, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 21084587, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 911460380382. 
Відповідно до п. 4 Договору від 23 квітня 2018 року, вказаний продаж нерухомого майна здійснюється в межах процедури виконавчого провадження з примусового виконання Наказу № 910/15915/17 Господарського суду м. Києва щодо стягнення з ТОВ КВФ «Резерв» на користь ТОВ «Маренда» заборгованості у розмірі 660 270 грн. (виконавче провадження ВП № НОМЕР_6) з метою реалізації, за погодженням із стягувачем - ТОВ «Маренда», належного боржнику (ТОВ КВФ «Резерв») нерухомого майна: нежитлових приміщень 3 та 4 секцій загальною площею 3000,00 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Кошти від реалізації вказаного нерухомого майна передаються Стягувачу - ТОВ «Маренда» в рахунок повного погашення боргу за виконавчим документом - Наказу № 910/15915/17 Господарського суду м. Києва щодо стягнення з ТОВ КВФ «Резерв» на користь ТОВ «Маренда» заборгованості у розмірі 660 270 грн.
За пунктом 6 вищевказаного Договору від 23 квітня 2018 року, продаж нерухомого майна за домовленістю сторін вчиняється за 754 141 грн., які на виконання вимог п. 8 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», Покупець ( ОСОБА_1 ) перерахував у безготівковій формі на рахунок приватного виконавця Шмідт К.В. (ЄДРПОУ 3062515667, р/р № НОМЕР_5 в гривні відкритий в ТВБВ № 10026/0160 філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» МФО322669) (т. 1 а.с. 64 т. 2 а.с. 19-20).
23.04.2018 року право власності на спірний об`єкт нерухомості було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі продажу № 475 від 23.04.2018 р. (т. 1 а.с. 64, 82).
Рішенням Господарського суду м. Києва від 19.06.2018 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03 вересня 2018 року та постановою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 910/1485/18, вказаний іпотечний договір № 336 від 27.03.2017, укладений між ТОВ виробничо-комерційної фірми «Резерв» та ТОВ «Денді-Карбон», визнано недійсним.
Рішенням Господарського районного суду міста Києва від 07.08.2019 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06 листопада 2019 року та постановою Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 910/11650/16 зазначений Іпотечний договір від 08.06.2016 року, укладений між ТОВ «Денді-Карбон» та ТОВ «ЮС Імпорт Експорт», визнано недійсним.

Щодо вимог про витребування нерухомого майна з незаконного володіння ОСОБА_1 . 

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року в справі № 754/446/22 (провадження № 61-7349сво23)).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).
Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19)).
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що:
«46. Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66))».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що:
«5.57. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.
5.58. Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.
5.59. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що метою реалізації майна на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців; для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені в тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, пункт 7.6). Тому в разі якщо право власності належало не боржнику, а іншій особі, це не може бути протиставлене покупцю (навіть якщо майно вибуло з володіння такої особи поза її волею), але лише за умови добросовісності покупця.
5.60. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
5.61. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).
5.62. Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
5.64. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном».
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)).
Для приватного права, з урахуванням принципу розумності, є неприйнятним використання конструкції юридичної особи (зокрема, внесення нерухомості до статутного капіталу юридичної особи, вихід учасника із юридичної особи та отримання при виході), інших правомірних приватно-правових засобів (зокрема, поділ об`єктів нерухомості) з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову. Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22)).
Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).
Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень та матеріалів і доказів вказаної справи свідчить, що:
- рішенням Господарського суду міста Києва № 18/492-40/110-61/20 від 28.09.2011 року, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.11.2011 року та Постановою Вищого господарського суду України від 31.01.2012 року позов Третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору ТОВ «Карбон ЛТД» задоволено повністю, а саме: переведено на ТОВ «Карбон ЛТД» права та обов`язки покупця за Договором купівлі-продажу, що був укладений між ТОВ «Денді-Карбон» та ТОВ «Констеб ЛТД» та визнано право власності за ТОВ «Карбон ЛТД» на нежилі приміщення в 3-й та 4-й секції загальною площею 3 000 кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1 , що складає 42/100 частин у будівлі за адресою АДРЕСА_1 . Вказані судові рішення набрали законної сили, не скасовані (не змінені) на час перегляду апеляційним судом цієї справі № 757/22672/21-ц;
- рішенням господарського суду м. Києва від 24 березня 2009 року у справі № 18/142-50/323, зміненим постановою Київського апеляційного господарського суду від 18 січня 2010 року у справі №18/142-50/323 визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" право власності на частину нежитлових приміщень, які складаються з 3 та 4 секції загальною площею 3000м2, та знаходяться в домоволодінні АДРЕСА_1 . Постановою Вищого господарського суду України від 17 травня 2010 року у справі №18/142-50/323, рішення господарського суду м. Києва від 24 березня 2009 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18 січня 2010 року залишено без змін. Вказані судові рішення набрали законної сили, не скасовані (не змінені) на час перегляду апеляційним судом цієї справі № 757/22672/21-ц;
- рішенням Господарського суду м. Києва від 11 грудня 2017 року у справі № 910/15915/17 позов ТОВ "Маренда" до ТОВ комерційно-виробничої фірми "Резерв" про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 21.07.2017 року - задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю комерційно-виробничої фірми "Резерв" (01133, АДРЕСА_1, секція 3,4, ідентифікаційний код 01558269) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Маренда" (49044, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, узвіз Крутогірний, будинок 14, ідентифікаційний код 40511059) заборгованість у розмірі 660 270 (шістсот шістдесят тисяч двісті сімдесят) грн 00 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 9 904 (дев`ять тисяч дев`ятсот чотири) грн 05 коп. Цим же судовим рішенням визначено - після набрання рішенням законної сили видати наказ. Вказане судове рішення набрало законної сили, не скасовано (не змінене) на час перегляду апеляційним судом цієї справі № 757/22672/21-ц; 
- продаж спірного нерухомого майна здійснений за нотаріально посвідченим Договором купівлі-продажу від 23 квітня 2018 року в межах процедури виконавчого провадження - ВП № НОМЕР_6 з примусового виконання Наказу № 910/15915/17 Господарського суду м. Києва щодо стягнення з ТОВ КВФ «Резерв» на користь ТОВ «Маренда» заборгованості у розмірі 660 270 грн. з метою реалізації, за погодженням із стягувачем - ТОВ «Маренда», належного боржнику (ТОВ КВФ «Резерв») нерухомого майна: нежитлових приміщень 3 та 4 секцій загальною площею 3000,00 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Кошти від реалізації вказаного нерухомого майна передаються Стягувачу - ТОВ «Маренда» в рахунок повного погашення боргу за виконавчим документом - Наказу № 910/15915/17 Господарського суду м. Києва щодо стягнення з ТОВ КВФ «Резерв» на користь ТОВ «Маренда» заборгованості у розмірі 660 270 грн. Продаж нерухомого майна вчинений за 754 141 грн., які на виконання вимог п. 8 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», Покупець ОСОБА_1 перерахувала у безготівковій формі на рахунок приватного виконавця Шмідт К.В. (ЄДРПОУ 3062515667, р/р № НОМЕР_5 в гривні відкритий в ТВБВ № 10026/0160 філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» МФО322669);
- рішенням Господарського суду м. Києва від 19 червня 2018 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03 вересня 2018 року та постановою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 910/1485/18, іпотечний договір № 336 від 27.03.2017, укладений між ТОВ виробничо-комерційної фірми «Резерв» та ТОВ «Денді-Карбон», визнано недійсним. Вказані судові рішення набрали законної сили, не скасовані (не змінені) на час перегляду апеляційним судом цієї справі № 757/22672/21-ц;
- рішенням Господарського районного суду міста Києва від 07.08.2019 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06 листопада 2019 року та постановою Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 910/11650/16 Іпотечний договір, укладений між ТОВ «Денді-Карбон» та ТОВ «ЮС Імпорт Експорт», визнано недійсним. Вказані судові рішення набрали законної сили, не скасовані (не змінені) на час перегляду апеляційним судом цієї справі № 757/22672/21-ц.
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (абзац 1 частини другої статті 388 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно у контексті наявності (відсутності) волі продавця майна в процедурах примусового відчуження в межах виконавчого провадження слід враховувати обмеження правосуб`єктності власника майна, яке у даному випадку відбувається на підставі прямих, імперативних законодавчих приписів, що пов`язується з особливими завданнями та цілями правового регулювання виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження державний виконавець здійснює покладені на нього функції з реалізації майна, на яке звернено стягнення; натомість у боржника як власника майна у межах виконавчого провадження залишається процесуальне право оскарження рішень, дій, бездіяльності державного виконавця, право оскарження судових актів (рішень, ухвал), а також право на відшкодування шкоди, заподіяної діями державного виконавця. Саме тому відповідно до частини другої статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (див. пункти 6.34., 6.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
Частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27липня 2023 року в справі № 932/1139/21 (провадження № 61-475св23).
Правопорядок не може допускати ситуації коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2023 року в справі № 442/3663/20 (провадження № 61-6501св21)).
З огляду на вищезазначене, слід зауважити, що: 
- добросовісним набувачем є особа, яка в момент набуття майна не знає і не може знати, що отримує майно від особи, яка не має права на його відчуження;
- завдяки «віндикаційному імунітету», який передбачений парламентом для майна проданого чи переданого в порядку виконання судового рішення, досягається охорона прав добросовісної особи, яка набула майно, що було відчужене чи передане на виконання судового рішення і стабільність цивільного обороту. Якщо майно продається чи передається на виконання судового рішення, то таке рішення набрало законної сили. Виконання судового рішення відбувається відповідно до закону про виконавче провадження. Відчужувачем є не власник майна (оскільки майно продається не по волі власника), а особа, уповноважена державою, виконавець. Саме тому публічна складова відчуження (передання) майна власника має вирішальне значення і свідчить про те, що існують підстави для такого відчуження (передання), та, як наслідок, є підстави для набуття права власності на майно відчужене чи передане в процесі виконання судового рішення;
Відповідні правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 25 червня 2025 року у справі № 638/17112/21 (провадження № 61-8393св24).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
В цій справі суд першої інстанції залишив поза увагою віндикаційний імунітет (абзац 1 частини другої статті 388 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), при якому не тільки не має значення, але й не може мати значення, чи відбулося вибуття майна з володіння власника по його волі чи поза нею, оскільки відчужувачем є не власник майна, а виконавець. Завдяки віндикаційному імунітету, який передбачений парламентом для майна проданого чи переданого в порядку виконання судового рішення, досягається охорона прав добросовісної особи, яка набула майно, що було відчужене чи передане на виконання судового рішення і стабільність цивільного обороту. Якщо майно продається чи передається на виконання судового рішення, то таке рішення набрало законної сили. Виконання судового рішення відбувається відповідно до закону про виконавче провадження. Відчужувачем є не власник майна (оскільки майно продається не по волі власника), а особа, уповноважена державою, виконавець. Саме тому публічна складова відчуження (передання) майна власника має вирішальне значення і свідчить про те, що існують підстави для такого відчуження (передання), та, як наслідок, є підстави для набуття права власності на майно відчужене чи передане в процесі виконання судового рішення.
У справі, що переглядається, набуття ОСОБА_1 права власності на спірне майно відбулось в межах процедури виконавчого провадженняВП № НОМЕР_6 на виконання судового Наказу № 910/15915/17, виданого за набравшим законної сили рішенням Господарського суду м. Києва від 11 грудня 2017 року у справі № 910/15915/17, яке не скасоване і не змінене. 
Продаж нерухомого майна вчинений за 754 141 грн., які на виконання вимог п. 8 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», Покупець ОСОБА_1 перерахувала у безготівковій формі на рахунок приватного виконавця Шмідт К.В. (ЄДРПОУ 3062515667, р/р № НОМЕР_5 в гривні відкритий в ТВБВ № 10026/0160 філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» МФО322669).
За наведених обставинвитребування спірного майна у ОСОБА_1 не є можливим, адже її права захищені віндикаційним імунитетом. 
При цьому, подальше визнання недійсним іпотечного договору, укладеного між ТОВ «Денді-Карбон» та ТОВ «ЮС Імпорт Експорт» за рішенням Господарського суду м. Києва від 19 червня 2018 року у справі № 910/1485/18, та визнання недійсним іпотечного договору № 336 від 27.03.2017, укладеного між ТОВ виробничо-комерційної фірми «Резерв» та ТОВ «Денді-Карбон», за рішенням Господарського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року у справі № 910/11650/16, цих висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, не можуть бути визнані підставою для задоволення позову про витребування (віндікації) спірного майна у добросовісного набувача.
Колегія суддів перевірила та відхилила доводи позивача, що відповідач ОСОБА_1 не може вважатись добросовісним набувачем та мала б бути обізнаною станом на 23 квітня 2018 року про наявність перешкод на укладення правочину щодо спірного майна, зважаючи на наступне.
Відповідач ОСОБА_1 станом на 18 червня 2015 року була керівником ТОВ «ЮС Імпорт Експорт» та станом на 27 травня 2016 року була директором ТОВ «Маренда» про що свідчать відповідні накази (т. 7 а.с. 13 т. 8 а.с. 58).
Доказів, що ОСОБА_1 була керівником (бенефіціаром) та (або) мала б належність до вищевказаних товариств станом на набуття прав на спірний об`єкт нерухомості у квітні 2018 року до суду не надано.
Під час розгляду господарської справи № 910/1485/18 за позовом ТОВ "Карбон ЛТД" до ТОВ "Денді-Карбон" та ТОВ "Комерційно-виробнича фірма "Резерв" про визнання недійсним іпотечного договору № 336 від 27.03.2017, та ухвалення у справі судових рішень Господарського суду м. Києва від 19 червня 2018 року, постанови Київського апеляційного господарського суду від 03 вересня 2018 року та постанови Верховного Суду від 06 лютого 2019 року, у справі відсутні докази залучення до її розгляду ТОВ «ЮС Імпорт Експорт», ТОВ «Маренда» та (або) ОСОБА_1 . 
Спірне майно було придбано відповідачкою ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження та виконання набравшого законної сили судового рішення за відплатним правочином- Договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.04.2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А., відповідно до якого продавцем майна виступало товариство: ТОВ КВФ «Резерв».
Пунктом 3 зазначеного договору встановлено наступне: «Це нерухоме майно належить «ПРОДАВЦЮ» на підставі іпотечного договору, посвідченого 27.03.2017 року Вакуленко С.О., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу за реєстром № 336, право власності зареєстровано 23.06.2017 року Карташовою А.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно номером 21084587.
Таким чином, спірне майно придбане Відповідачем у ТОВ КВФ «Резерв» 23.04.2018 року, яким останній володів на підставі іпотечного договору від 27.03.2017 року № 336.
На час укладення Договорукупівлі-продажу (23.04.2018) іпотечний договір від 27.03.2017 року № 336 був чинним,а рішення Господарського суду м. Києва у справі № 910/1485/18 про визнання недійним іпотечного договору № 336 від 27.03.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Резерв» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» було постановлено 19.06.2018, а набуло законної сили 03.09.2018 року, тобто пізніше часу укладення Договору купівлі продажу спірного нерухомого майна ОСОБА_1 від 23.04.2018 року.
Факт відсутності обізнаності щодо наявності судової справи № 910/1485/18 (в межах якої оскаржувався іпотечний договір від 27.03.2017 року № 336) з боку ОСОБА_1 підтверджується тим, що остання не була залучена до участі у цієї справі, та не мала відношення до юридичних осіб, що обули сторонами вказаного судового процесу, а саме: ТОВ «Денді-Карбон» та/або ТОВ КВФ «Резерв» (не входила до складу органів управління, не була власником корпоративних прав тощо). 
Перебування ОСОБА_1 на посаді керівника ТОВ «ЮС Імпорт Експорт» у червні 2015 року та ТОВ «Маренда» у травні 2016 року не підтверджує факт обізнаності відповідача щодо наявності судової справи № 910/1485/18, оскільки зазначені товариства не входили до складу учасників даної справи та не були залучені до неї будь-яким іншим чином.
Відтак, помилковим є висновок районного суду, що ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем, оскільки мала б бути належним чином обізнаною про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що спірна нерухоме майно вибуло проти волі позивача із його володіння та власності.
Судом першої інстанції не зазначено будь-яких достовірних даних про те, яким чином в який спосіб та коли відповідач повинна була б дізнатися про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно.
За таких обставин районний суд зробив помилковий висновок про наявність підстав для задоволення вимог ТОВ «Інститут геоінформатики» до ОСОБА_1 про витребування майна з незаконного володіння. 
Тому рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині про задоволення позовних вимог та витребування з підстав ст. 388 ЦК України у ОСОБА_1 на користь позивача спірних нежитлових приміщень належить скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
Судом першої інстанції помилково застосована ст. 261 ЦК України щодо визначення початку перебігу позовної давності, оскільки позивач ТОВ «Інститут геоінформатики» дізнався про порушення свого права, як власника майна, а саме про припинення державної реєстрації права власності за Позивачем з 10.06.2016 року, при цьому позивач фактично не володів зазначеним майном з моменту його придбання за актом приймання-передачі від 20.05.2016 року, проте подав позов про витребування майна до відповідача 23.04.2021 року (тобто зі спливом майже 5-ти річного терміну). Поряд з цим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на неможливість витребування (віндікації) спірного майна зважаючи на набуття такого відповідачкою ОСОБА_1 під час здійснення процедури виконавчого провадження, а тому не вирішував питання про відмову в позові з підстав пропуску строку позовної давності.
Доводи апелянта щодо зловживання позивачем ТОВ «Інститут геоінформатики» процесуальними правами, що полягає у маніпуляції автоматизованим розподілом справ між суддями, неодноразовою подачею одного і того ж позову до різних суддів, колегія суддів визнала передчасними та відхилила. При цьому, перевірка судом апеляційної інстанції вказаних апелянтом обставин, зокрема законності розподілу між суддями районного суду процесуальних заяв та повернення (залишення без розгляду) позовних заяв виходить за межі визначених ст. 367 ЦПК України меж апеляційного перегляду вказаної цивільної справи (т. 15 а.с. 148-162).
Колегія суддів визнала неспроможними та відхилила доводи апелянта щодо невиконання районним судом вимог п.8 ст.257 ЦПК України щодо обов`язку суду залишити позов без розгляду у зв`язку із неналежною сплатою судового збору та не дотримання районним судом вимоги ч.2 ст. 176 ЦПК України щодо визначення ціни позову, що відповідає дійсній вартості спірного майна. 
Так, позивачем було визначено ціну позову у розмірі 754 141, 00 грн., за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 23.04.2018 року спірний об`єкт нерухомості придбаний відповідачкою ОСОБА_1 за 754 141 грн. вказані обставини представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Логвиненко Є.В. в суді апеляційної інстанції не заперечувала(т. 1 а.с. 64 т. 15 а.с. 182-183).
З цих підстав суд відхилив посилання апелянта на довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості, унікальний реєстраційний номер 201-20240306-00074-49172 від 06 березня 2024 року, згідно якої ринкова вартість спірного нерухомого майна становить 188 050 092,11 грн.
Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні інших позовних вимог ТОВ «Інститут геоінформатики» особи, які беруть участь у справі не оскаржували і відповідних доводів і вимог подана апеляційна скарга не містить, а відтак з огляду на положення ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції перевірена законність оскаржуваного рішення районного суду в частині задоволення позову та доводів і вимог апеляційної скарги. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2025 року - скасувати в частині задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут геоінформатики» та витребування у ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут геоінформатики» нежитлові приміщення площею 3000 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 секції 3-4 (номер реєстраційної справи в реєстрі об`єктів нерухомого майна 911460380382), стягнення судового збору і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут геоінформатики».
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 07квітня 2026 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова 

В.В. Саліхов